Вяса, Кришна Дхарма
Махабхарата
Разказана от Кришна Дхарма

Превод от английски: Петя Манолова, 2017

chitanka.info

Част първа
Зарът е хвърлен

1.
Раждането на тримата Куру

Амбика надникна любопитно в огледалото, след като прислужничките я бяха облекли и украсили за брачното ложе. Не бе загубила и частица от красотата си въпреки месеците траур. Кожата й бе безупречна и бяла като мляко. Къдрици с цвят на черен кехлибар очертаваха овала на лицето й; веждите й бяха извити лъкове над тъмните очи, подобни на лотосови листенца. Не бе чудно, че Вичитравиря бе така влюбен в нея и рядко я оставяше сама. Докато бе жив, слугините й я разхубавяваха всяка вечер, в случай че господарят й би искал да се срещне с нея. Обличайки отново изящните си дрехи и слагайки украшенията си, Амбика с тъга си спомни дните, прекарани със своя съпруг. След като бе лежала в силните ръце на този славен герой, как сега да се приготви да приеме другиго?

Амбика се сепна от тази мисъл и неспокойствието й нарасна. Тя освободи суетящите се наоколо прислужнички; имаше нужда да остане сама, за да размисли. Когато съпругът й бе загинал така преждевременно, тя бе поискала да влезе в погребалната му клада и да го придружи към небесата. Не можеше да си представи да живее без него. Но Сатявати, царицата майка, я бе възпряла — тя още не бе изпълнила дълга си. Въпреки че се бяха радвали на толкова наслада заедно, след седемгодишен брак те не бяха създали дете. Без да е оставил наследник, царят носеше вината на неизпълнен основен дълг. Как тогава би могъл да достигне райските селения?

Сатявати бе убедила Амбика, както и другата му съпруга Амбалика, да останат, за да изпълнят задължението на своя съпруг, осигурявайки по този начин благоденствие на душата му. Писанията позволяваха при изключителни случаи по-възрастният брат на мъжа да зачене деца със съпругата му, ако самият той е неспособен. Това беше такъв изключителен случай. Амбика се поуспокои. Единението й с Бхишма нямаше да е предателство на любовта й към нейния съпруг, а служене към него и към царството. Тя престана да върви неспокойно и легна на леглото от слонова кост в плахо очакване. Бхишма бе силен и праведен мъж. Какъв по-добър баща за бъдещия цар? Тя трябваше да направи всичко, за да го накара да се почувства добре приет.

На вратата се почука. Амбика погледна срамежливо; вратата се отвори и влезе висок мъж. Кръвта й се смрази. Това не беше Бхишма. Насред спалнята стоеше съсухрен, отблъскващ аскет. Сплъстени кичури висяха край изпитото му лице, ожесточените му очи я пронизваха. Зъбите му бяха само малко по-светли от черната му кожа. Около кръста си носеше зацапана набедрена препаска — единственото му облекло. Косматото му тяло бе покрито с мръсотия. Без бавене той се приближи и седна до нея. Тя се отврати от противното зловоние на тялото му. Кой беше той? Амбика не знаеше да има друг девер освен Бхишма. Тя се помоли на боговете да загуби съзнание; как иначе би изтърпяла докосването на този ужасен мъж? Когато той положи ръка върху дрехата й, Амбика затвори очи, едва успявайки да потисне желанието си да изкрещи.

* * *

Сатявати обвиняваше себе си. Ако не беше алчността на баща й, Хастинапура не би се намирала сега в толкова несигурно положение. Пред нея стоеше могъщият Бхишма, синът на богинята Ганга. Нямаше на земята по-велик герой от него. Като първороден син на благочестивия Цар Шантану, той беше законният наследник на трона в Хастинапура. Но добрата съдба на цялото царство бе осуетена от безразсъдния й баща за нейна сметка.

Сатявати още живо помнеше съдбоносните събития. Денят бе ден като всички други. Тя седеше на брега на реката, чакайки да превози с лодката си пътници към отсрещния бряг. Баща й, водачът на рибарите, й бе възложил това задължение, за да може тя да си спечели религиозни заслуги, помагайки на странниците. Тъкмо в този ден императорът на цялата земя, могъщият Шантану, ловуваше в гората недалеч и бе привлечен от съблазнителния аромат, който излъчваше тялото й. Търсейки източника на небесното ухание, той бе останал поразен от красотата й. От погледа му личеше, че жадува да се ожени за нея. Научавайки, че е още неомъжена, той се бе затичал към колибата на баща й, за да поиска ръката й.

Когато сама бе стигнала до вкъщи, тя бе видяла Шантану да излиза от дома й смутен. Баща й бе поставил условие, че царят би могъл да се ожени за нея единствено ако обещае трона на сина й. Но императорът вече имаше прекрасен син Деваврата, когото беше ръкоположил за принц регент. Царят не бе готов за собственото си удоволствие да постъпи така несправедливо с достойния си и обичан син. Затова той си бе тръгнал, борейки се да овладее болезненото си сърдечно желание.

Сатявати също бе страдала от копнеж дни наред, умолявайки боговете някак да я съберат с царя. Тогава един ден, без знанието на Шантану, Деваврата бе дошъл в дома й да измоли ръката й за императора. Баща й бе повторил условието и Деваврата се бе съгласил никога да не заеме престола на Хастинапура, а короната да премине у сина на Сатявати. Въпреки това баща й бе продължил да се колебае. Той достатъчно бе слушал за дворцовите интриги, за да знае, че дори Деваврата да отстъпи трона, наследниците му биха могли да се почувстват измамени и да се противопоставят на сина на Сатявати. Водачът на рибарите бе изказал гласно съмненията си; а когато ги бе чул, Деваврата бе изрекъл страшен обет: че никога няма да се ожени и че ще спазва целомъдрие до края на живота си. За да подари щастие на баща си — бе казал — той е готов да се отрече от всяко наслаждение за себе си. Сатявати си спомняше как, когато Деваврата бе произнесъл своята клетва, от небесата бяха заваляли цветя и гръмовен глас бе прокънтял: „От днес насетне неговото име ще бъде Бхишма, онзи с великия обет.“

"От днес насетне неговото име ще бъде Бхишма!"

Сатявати гледаше сега към Бхишма, който бе седнал почтително пред нея. Тя промълви името му и той вдигна поглед, готов да изпълни заповедите й. Може би все пак тя би могла да го убеди. Той винаги се бе отнасял с покорство към нея, още повече след смъртта на Шантану.

„Мой скъпи Бхишма, моля те, размисли отново — каза царицата, придърпвайки сарито от тънка коприна върху сплетените си коси. — Ти даде обета си единствено за да подсигуриш бащиния си интерес и моя. Сега аз те освобождавам от това обещание. Ти винаги си бил устойчив в добродетелта. Моля те, обмисли настоящата ни ситуация. Нали направи този обет, за да служиш на по-старшите; ето сега е нужно да им служиш, като действаш за благото на рода ни. Това несъмнено е твой дълг. Трябва да заемеш престола на Хастинапура и да заченеш могъщи синове, подсигурявайки бъдещето на това древно царство.“

Бхишма поклати глава с раздразнение: „Майко, моля те не ме карай да се отклоня от пътя на истината. Никога няма да мога да направя онова, което искаш. Слънцето може да се откаже от сиянието си, водата от мокротата си и небесата от тътена си, но аз никога няма да се отрека от истината.“

Бхишма помоли Сатявати да разсъди за по-дълбоката причина за тази неочаквана беда, сполетяла царството. Такава бе повелята на всемогъщата съдба. Как иначе би могло да се случи така, че макар да бе родила двама могъщи синове, те бяха загинали, без да оставят наследник? Всички земни царе бяха плащали данък на големия син на Сатявати, Читрангада. Славата на бойната му храброст и на непоколебимата му добродетел бе стигнала до небесата. Затова могъщият владетел на гандхарвите, носещ същото име, му бе завидял. Ревнивият гандхарва не бе изтърпял да има друг прославен и силен Читрангада. Той бе слязъл на земята и бе предизвикал съперника си на битка, която бе продължила с години, но накрая доблестният син на Сатявати бе убит, а високомерният гандхарва се бе завърнал триумфално на небето.

Тогава престолът бе заел силният Вичитравиря, но бе умрял от болест след едва седем години царуване. Нито той, нито брат му бяха оставили наследник.

Бхишма се изправи и се загледа през дантелената резба на прозореца. Пълнолунието обливаше дворцовите градини, леейки сребриста светлина върху широките пясъчни алеи, където Вичитравиря бе обичал да се разхожда с цариците си. Той се обърна към Сатявати и продължи: „Майко, не можем да пречим на Провидението, като действаме неморално. Благородният човек при всякакви обстоятелства трябва да се покорява на Божията воля. Благоденствието и победата винаги съпътстват добродетелта, докато скръбта е неминуемият резултат от неблагочестието. Ето защо не мога да изоставя обета си.“

Сатявати седеше мълчаливо. Верността на Бхишма към истината и добродетелта бе непоклатима. Той бе прав. Тя наведе глава, а той продължи: „Във всеки случай, майко, изглежда съдбата ни предлага решение в съгласие с религията. Ако великият мъдрец Вясадева зачене синове на цариците, ние сме спасени. Нека се помолим всичко да е наред.“

Сатявати кимна. Тя сама бе повикала могъщия риши Вясадева, своя първороден син. Нужна й бе известна смелост да разкрие как бе родила този мъдрец, макар да е била девица. В страх от публично порицание тя бе крила тази тайна с години, но още помнеше как небесният риши Парашара бе дошъл веднъж в лодката й, зачевайки великия Вясадева в нейната утроба. Парашара й бе казал, че Провидението й е отредило велика съдба. Той я бе дарил със сияен син, който да има важно участие в тази съдба. След това й бе дал благословията да запази девствеността си дори след близостта си с него. И именно той я бе благословил с божественото ухание, което бе запленило Шантану.

Сатявати прекоси мозаечния под към масата, върху която имаше златна кана. Гърлото й бе пресъхнало от тревога. Наля си чаша прохладна вода, а след това се върна на покритото си със свила ложе. Стотици ярки маслени лампи осветяваха широката зала, където седеше. От високите стени я гледаха красивите картини на предците на династията, назад чак до всесилния Цар Куру. Всички те бяха могъщи императори на земята. Със сигурност династията Куру не биваше да загине сега. Царицата каза: „Винаги съм се молила за това царство, още повече след смъртта на синовете си. Имам вярата, че Вясадева ще се окаже подслон за всички ни. Но виждайки обратите на съдбата, които ни връхлитат, аз не мога да спра да се безпокоя.“

Сатявати дълбоко се вълнуваше за царството и за рода на Шантану. Всичко, което вършеше, бе от любов към починалия монарх. Със сигурност бе предопределение това, че Парашара й дари за син Вясадева. Вясадева бе пораснал в мига, в който се бе родил, и я бе напуснал с думите: „Скъпа майко, когато и да си в беда, просто си спомни за мен. Аз незабавно ще дойда при теб, където и да се намирам.“

Докато Бхишма и Сатявати разговаряха, вратата на Амбика се отвори и оттам излезе Вясадева. Бхишма се поклони в нозете му, а Сатявати нетърпеливо попита: „Ще роди ли принцесата съвършен и талантлив син?“

Вдигайки длан в благословия, докато Бхишма се изправяше, мъдрецът отвърна на Сатявати: „Царицата ще роди син, силен като десет хиляди слона. Той ще е извънредно интелигентен, мъдър и благоденстващ. Ще му се родят сто синове. Но о, благородна, по вина на майка си той ще е сляп.“

Сатявати бе поразена: „Как може слепец да стане цар на династията Куру?“

Вясадева обясни, че бе пристъпил към Амбика с намерението да зачене син, съвършен във всяко едно отношение, но царицата бе затворила очи от ужас при вида му. Когато се бе съгласил да дари наследник за трона, мъдрецът бе поставил условието царицата да го приеме в неприятния му вид. Сатявати го бе повикала от Хималаите и той бе дошъл направо, както бе практикувал сурови отречения. Не се бе мил, нито ресал, защото това бяха част от аскетичните му обети. Той каза: „Щях да дойда при царицата в привлекателен вид, покрит с украшения, ако тя преди това бе приела религиозен обет за една пълна година. Но ти пожела тя да забременее незабавно. Затова поставих това условие вместо религиозния обет.“

Сатявати се прокле за нетърпението си. Тя не бе поискала да чака. Без наследник на трона царството бе в постоянна опасност. В земя без монарх дори дъждът не вали редовно и боговете не са милостиви. Затова тя бе помолила Вясадева да отиде при царицата незабавно. А сега — сляп син! Как би могъл той изобщо да стане цар?

„Трябва да дариш още едно дете на рода Куру“ — примоли се тя. „Умолявам те, отиди при другата царица, Амбалика.“

Вясадева погледна със съчувствие разтревожената си майка. Той утеши страховете й, като обеща да се върне отново и да зачене друго дете. Нужно бе единствено да го повика, когато Амбалика бе готова да го приеме. С тези думи Вясадева изчезна. Сатявати се обърна и продума на Бхишма: „Тъкмо от това се страхувах. Сега трябва да моля Амбалика да приеме мъдреца. Дано тя има по-голям успех от сестра си.“

* * *

След месец Вясадева бе повикан отново. Още веднъж той изостави отреченията си и се появи в отблъскващия си вид. Сатявати го отведе до спалнята на Амбалика и мъдрецът влезе веднага. Макар да бе предупредена от сестра си какво да очаква, принцесата бе завладяна от ужас, когато неумолимият аскет тръгна към нея. Тя пребледня от уплаха, макар да държа очите си отворени, докато зачеваше. Тогава Вясадева й каза: „Както ти пребледня щом ме видя, така блед ще бъде и синът ти. Затова ще го наричат Панду, «бледият».“ С тези думи мъдрецът излезе от стаята. Отвън срещна майка си, която го попита за детето. Вясадева отговори, че ще се роди изключително силно момче, което обаче ще бъде бледо.

Сатявати погледна мъдреца въпросително: бледо? Какво означава това? Нещо отново не беше наред. А дори и всичко да беше както трябва, само с един здрав и способен принц царството все още се намираше в опасност. Вясадева трябваше да опита още веднъж. И тя отново го помоли да отиде при Амбика. Този път, след като поне знаеше какво да очаква, тя сигурно щеше да си отвори очите. Вясадева се усмихна и отвърна: „Така да бъде. Ще се върна пак скоро, след като тя роди първото си дете.“

Когато дойде време Амбика роди сляпо момченце, което нарекоха Дхритаращра. Амбалика пък роди бледо дете, което въпреки това бе сияйно и благословено с множество благоприятни знаци по тялото. Кръстиха го Панду, каквато бе волята на Вясадева. Скоро след това мъдрецът отново дойде в двореца, за да посети за втори път Амбика.

Царицата бе ужасена от възможността отново да се срещне със страховития на вид риши. Самата мисъл й бе непоносима. Тя отиде при една слугиня, която й бе близка приятелка, и я помоли да заеме мястото й. Давайки й украшенията си и обличайки я в изящни дрехи, царицата я накара да чака мъдреца в покоите й.

Макар да бе разкрил всичко, Вясадева както преди влезе в спалнята. Веднага щом видя благородния риши, прислужницата почтително се изправи. Тя му се поклони и го настани удобно. След това изми нозете му и му поднесе вкусни ястия. Мъдрецът бе много удовлетворен. След като легна с момичето, той й каза: „Скъпо дете, ти няма повече да си слугиня. Синът, който ще родиш от нашата близост, ще бъде мъдър, щастлив и ще е най-прочутият сред всички интелигентни хора на тази земя.“

Сатявати отново чакаше пред покоите. Вясадева й каза: „Царицата ме измами и изпрати слугинята си. Тази простодушна девойка ме прие с цялата си почит. Затова тя ще роди прекрасно дете. Сега се връщам да продължа своя аскетизъм. Ще дойда отново, когато съм ти нужен, но, майко, няма да зачевам повече деца.“ Вясадева изчезна, оставяйки Бхишма и Сатявати да размислят над думите му.

След нужното време прислужницата роди дете на име Видура, който по-късно стана първи министър и съветник в двореца на Куру. Той бе отгледан наравно с братята си; трите момчета растяха като сияйни ангели. Всички бяха щастливи, че царството е в безопасност. Радост и благоденствие царяха навсякъде, боговете лееха благословиите си. Бхишма управляваше като регент, докато младежите поотраснаха.

Макар Дхритаращра да бе най-големият, слепотата му го правеше негоден да бъде цар. Видура също не можеше да заеме престола, тъй като бе роден от слугиня. Но Панду бе монарх, съвършен във всяко едно отношение, и когато навърши пълнолетие, той се възкачи на престола на династията Куру. Панду превъзхождаше всички в изкуството на боя, а скоро овладя и ведическите науки на управлението и дипломацията.

И на тримата братя бе дадено най-доброто образование, и тримата бяха отгледани с обич от Бхишма. Както бе предрекъл Вясадева, Дхритаращра прояви изключителна физическа сила, а Видура беше природно интелигентен още от дете. Отдадеността му на религията и нравствеността му бяха несравними. Когато поотрасна, дори ученият Бхишма търсеше съвета му. Така един ден Бхишма се обърна към Видура с думите: „О, мъдри, трябва да направим така, че благородното ни потекло да не загине. Принцовете са на възраст за женене. Чух, че има три принцеси, достойни да се сродят с нашето семейство. Кажи ми какво мислиш за това, благородни Видура?“

Бхишма добави, че става дума за принцесата от династията Яду, наречена Кунти; Гандхари, дъщеря на планинския цар Сувала; и Мадри от южната земя Мадра. Той предложи две от девойките да бъдат поискани за Панду, а третата за Дхритаращра.

Видура отвърна с допрени длани: „Господарю, ти си наш баща, закрилник и наставник. Направи каквото смяташ, че е правилно за доброто на нашата династия.“

Бхишма потъна в размисъл. Той бе чувал, че Гандхари е получила от Шива благословията да има сто синове. Със сигурност тя би била подходяща съпруга за Дхритаращра, който бе благословен по подобен начин от Вясадева. Стотина синове от този могъщ принц щяха да са голямо богатство за царството и да подсигурят продължението на рода Куру. И така, Бхишма изпрати пратеници при Сувала да поискат ръката на Гандхари.

Когато Цар Сувала чу молбата на Бхишма, той се поколеба. Как дъщеря му да се омъжи за сляп принц? Но Сувала обмисли внимателно предложението. Дхритаращра принадлежеше към прославеното семейство Куру. Те царуваха над земята от хиляди години. Взимайки предвид репутацията, благородството и добродетелите на династията Куру, Сувала се съгласи на женитбата. Той изпрати сина си Шакуни да отведе Гандхари в Хастинапура. Когато принцесата научи, че ще се омъжва за слепия Дхритаращра, тя взе парче плат и завърза очите си, тъй като не искаше с нищо да превъзхожда господаря си.

Шакуни даде красивата си сестра на Дхритаращра заедно с многобройни дарове от Сувала. След като бе приет с подобаващи почести от Бхишма, той се качи на златната си колесница и се върна в царството си. Гандхари незабавно стана предана на съпруга си. По всякакви начини тя му носеше радост с вниманието си, никога дори в думите си не спомена друг мъж, а копринената превръзка не слизаше от очите й.

След като ожени Дхритаращра, мислите на Бхишма се насочиха към женитбата на Панду. Той бе чул, че принцеса Кунти щеше скоро да си избере съпруг на специална церемония, известна като сваямвара. Принцесата бе прочута с красотата и женствеността си и принадлежеше към благородната династия Яду, от която произлизаха много велики герои. Бхишма заръча на Панду веднага да поеме за сваямварата и да се опита да спечели ръката на Кунти.

Принцът яхна огромен тъмен жребец и бързо препусна към царството на Кунтибходжа, бащата на Кунти. Като горд лъв той пристъпи на арената на сваямварата. Когато събраните там царе видяха Панду с неговите широки гърди и очи на див бик, те го помислиха за втори Индра. Той засенчи останалите монарси, както изгряващото слънце скрива звездите. Кунти видя как я гледа могъщият владетел на Хастинапура и сърцето й се развълнува. За нея вече не съществуваше никой друг. Треперейки от вълнение, тя бавно тръгна към Панду и срамежливо постави сватбената гирлянда на шията му.

Макар много царе и принцове да желаеха ръката на Кунти и макар почти винаги сваямварите да завършваха със сражение, никой не помисли да съперничи на могъщия Панду за принцесата. Възсядайки конете и качвайки се на колесниците си, всички си тръгнаха, откъдето бяха дошли. Цар Кунтибходжа слезе от високата си ложа на арената, а лицето му сияеше от радост. Нима имаше друг по-достоен за дъщеря му? Царят незабавно организира сватбената церемония и обсипа Панду с купища богатства.

След няколко дни двойката замина за Хастинапура, придружена от огромна свита с издигнати цветни знамена, развявани от вятъра. Воините биеха барабани и надуваха силно раковините си, докато напредваха към столицата на Панду. Седнал с Кунти на сияйна златна колесница, заобиколен от брамини, поднасящи своите благословии, Панду влезе в Хастинапура.

Бхишма се радваше да види Панду оженен за нежната и красива принцеса, но чувстваше, че той се нуждае от още една царица. Макар Гандхари да бе получила благословията да роди сто синове, Кунти не притежаваше такава. Бхишма искаше да е сигурен, че доблестният монарх ще бъде благословен със силни синове. Той лично замина за царство Мадра, за да поиска ръката на Мадри за Панду. Принцесата се намираше под закрилата на своя брат, Цар Шаля.

Шаля посрещна с всички почести Бхишма и свитата му от министри, брамини и риши. Той въведе сина на Ганга в своя дворец и му предложи кресло от бяла слонова кост, обсипано със скъпоценни камъни. След това изми нозете му и му поднесе почтително обожание. Когато церемонията по посрещането приключи, Бхишма каза на Шаля: „Могъщи владетелю, знай, че съм дошъл тук, за да искам невяста. Чувал съм, че имаш дивна и благочестива сестра и съм я избрал за цар Панду. Моля те, кажи дали даваш одобрението си.“

Шаля отговори, че за него би било голяма чест да се сроди с династията Куру. Имало обаче древен обичай в семейството му, никоя принцеса да не бъде давана за невяста, ако кандидатът не поднесе в замяна дарове.

Бхишма вече знаел за този обичай, датиращ още от времената на самия Брахма. Той бе пристигнал подготвен и отвърна на Шаля: „Няма нищо лошо в този обичай, получил одобрението на неродения творец, Бог Брахма. Затова, моля те, приеми даровете, които съм донесъл в замяна на принцесата.“

Тогава слугите на Бхишма донесоха купища златни монети, перли, корали и разноцветни скъпоценни камъни, поднасяйки ги пред Шаля. Освен това Бхишма подари на царя стотици слонове, коне и колесници.

Шаля прие цялото това богатство с радост. Той даде Мадри на Бхишма, който скоро се завърна в Хастинапура, за да бъде проведена сватбената церемония.

Панду настани всяка от съпругите си в неин собствен великолепен дворец и се отдаде на наслаждения и с двете. Той се забавляваше в горите и градините на палатите като небесен ангел с красивите си жени.

2.
Проклятието и благословията над Панду

Макар да притежаваше цялото материално изобилие, Панду по природа не се вълнуваше от сетивно удоволствие. След като се наслаждава за кратко с жените си, умът му се насочи към по-важни неща. Макар от хиляди години царете от династията Куру да бяха императори на земята, поддържайки религиозните принципи, влиянието над останалите владетели бе започнало да намалява след смъртта на Шантану и двамата му синове. Някои от царете арогантно бяха разширили границите си, завладявайки по-слабите царства.

Панду почувства, че трябва да действа. Заставайки пред Бхишма, той каза: „Господарю мой, величието на династията ни е западнало. Светът се е отклонил от пътя на правдата, установен от нашите предци. Нерелигиозността нараства. Мой дълг пред благородното ни семейство, както и пред самия Бог, е да възпра престъпниците.“

Бхишма се усмихна. Ето един истински достоен потомък на великия Бхарата, чието име носеше цялата земя. Той отговори: „Желанието ти подобава на потеклото ти и е похвално от всяка гледна точка. Приеми благословии от брамините и поведи армиите. И нека победата е с теб!“

Панду незабавно събра огромна армия от пехота, конница, слонове и колесници. Напускайки Хастинапура, той приличаше на царя на боговете, заобиколен от небесното си войнство. Първо пое на изток и срази царя на Дашархите, който се бе противопоставил срещу властта на Хастинапура. След това продължи на юг към Магхада, където могъщият Цар Диргха бе завладял много съседни държави. Атакува горделивия владетел в столицата му Раджгриха и го погуби.

После Панду победи и други войнствени царе. Той преминаваше по земното кълбо като огън, а летящите му стрели и великолепието на оръжията му наподобяваха искрящи пламъци. С разрастването на славата му монарсите се предаваха без съпротива. Скоро царете по целия свят го признаха за най-силния владетел на земята. Те му се покланяха с допрени длани и му поднасяха различни дарове и данъци.

След едногодишна офанзива Панду се завърна в столицата си със събраното богатство. Всички Куру начело с Бхишма излязоха да го посрещнат. Те разглеждаха с възторг керваните от слонове, волове, камили, коне и колесници, претоварени със съкровища, прииждащи в дълги колони, докъдето поглед стига. Панду подари на възрастните Куру купища скъпоценни камъни, перли, корали, злато и сребро и още милиони крави, коне и други животни. Той им показа безбройни скъпи покривки, килими и кожи от рядък черен елен.

Панду се поклони в нозете на Бхишма, поднасяйки му цялото това богатство, а той го прегърна с просълзени очи. Заобиколени от брамини, мълвящи молитви и благословии, двамата мъже се качиха на златна колесница и поеха към царския дворец, приветствани от тромпети, раковини и барабани.

Панду се разпореди всекиго от двамата му братя да получи огромни богатства. Самият той слабо се интересуваше от съкровища; много повече го привличаха горите и равнините от великолепието на дворцовия живот. Той обичаше да яхне жребеца си и да препуска на дълги ловни походи. Няколко месеца след като се завърна в Хастинапура, Панду реши да се установи за постоянно в една гора сред Хималайските планини. Отвеждайки със себе си двете си съпруги, той напусна величествения си дворец и заживя в скромна обител на един планински склон. Местните хора често виждаха владетеля да скита из горите с жените си. Облечен в красива златна броня и въоръжен с лък и меч, той приличаше на бог, слязъл на земята.

Дхритаращра изпълняваше задълженията на цар от името на по-малкия си брат. По негова заповед горските жители осигуряваха за удоволствие на Панду всякакви продукти. Панду бе овладял сетивата си, затова макар с благодарност да приемаше даровете им, той продължаваше да живее скромно.

Един ден Панду бе излязъл на лов, когато забеляза двойка елен и кошута да се съвкупяват. Щом видяха царя, те хукнаха да бягат, но той бързо изстреля по тях пет мълниеносни стрели. Златоперите остриета пронизаха елена и той падна със стон. За изумление на Панду, умиращият елен заговори с огорчен глас:

„О, какъв срам! Дори пропадналите хора, които робуват на сетивата си, никога не са проявявали подобна жестокост. Никоя човешка преценка не превъзхожда наставленията на писанията. Как тогава ти, който си цар и потомък на благородния Бхарата, действаш в такова противоречие с ведическите напътствия?“

Панду се изправи пред горчиво ридаещия елен и отговори: „Като цар, мой дълг е да ловувам. Трябва да надзиравам горите, за да бъдат те безопасни за ришите, като същевременно имам правото да упражнявам бойните си умения. Та нали дори великите мъдреци от миналото са убивали горски елени, за да ги поднесат в жертва! Защо тогава ме укоряваш?“

Еленът отговори, че не укорява Панду, защото го е наранил, а защото не е взел под внимание факта, че се е чифтосвал. След това животното разкри пред царя, че е риши на име Киндама, приел облика на елен, за да се съвкупява със съпругата си сред дърветата. Тъй като мъдрецът не притежавал жилище, нямало как в човешки облик на открито да има близост с жена си. Затова бил превърнал себе си в елен, а жена си в кошута. Царят го бил прострелял точно в мига, в който щял да зачене дете в утробата на съпругата си.

Киндама продължи: „Никое създание не бива да бъде нападано, докато се сношава. Постъпката ти е жестока и греховна и заслужаваш да отидеш в ада! Тя е дори още по-позорна, понеже си цар, а царят би трябвало да наказва престъпниците и да закриля религиозните принципи.“

Панду гледаше Киндама мълчаливо. Мъдрецът бе прав! Без съмнение бе греховно да се стреля по сношаващ се елен. Как си бе позволил дотолкова да ослепее от ловна страст? Какво ще последва сега от убийството на мъдреца? Бедствие! Царят наведе очи, потънал в срам и разкаяние.

Поглеждайки угнетения Панду, Киндама каза: „Няма защо да се страхуваш от греха, че си убил брамин, тъй като не си знаел истинската ми самоличност. Но както ти ме погуби, докато потъвах в наслада, така и сам ще срещнеш смъртта си в подобен момент.“

Мъдрецът искаше да освободи Панду от греха. Проклинайки царя, Киндама знаеше, че Панду незабавно ще получи плода на греха си и по този начин няма да трябва да страда след смъртта. Докато кръвта му изтичаше, Киндама промълви със сетни сили страшното си проклятие:

„Следващия път, когато посегнеш към жена си с желание, начаса ще паднеш мъртъв! О, Царю, както ти ме потопи в мъка, когато бях така щастлив, сам нека познаеш по подобен начин мъката!“

С тези думи еленът изпусна дъха си. Известно време Панду стоя вцепенен, неспособен да помръдне. Докато гледаше мъртвото тяло на елена, горещи сълзи се стичаха по страните му. Когато успя да се овладее, той се върна у дома и незабавно разказа на съпругите си какво се бе случило. Поразен от скръб, царят зарида на висок глас заедно с двете царици. Той се проклинаше отново и отново. Обгърнал главата си в длани, хлипайки, Панду пророни с болка: „Чувал съм, че баща ми, макар и заченат от благороден човек, бил роб на похотта, в резултат на която умрял. Роден от съпругата на похотлив цар, и аз самият съм заразен с похотта. Отдадох се на грехове. Пропилях живота си в избиване на невинни създания. Боговете са ме изоставили, аз съм прокълнат!“

Панду реши да заживее живот в отречение и заяви, че от този момент приема обет за целомъдрие, също като Бхишма, и ще търси избавление, отказвайки се от всички сексуални наслади, които са огромно препятствие пред духовното развитие. Панду каза на ужасените си жени: „Ще острижа косите си и ще покрия тялото си с прах. Мъка и радост ще са едно и също за мен. Ще се отрека напълно от гнева и ще се посветя на благото на всички същества. Няма да приемам дарове и ще се прехранвам от милостиня. Така ще преодолея двойственостите на този свят и ще се въздигна към по-висшите сфери, където обитава самият Бог.“

Царят помоли съпругите си да се завърнат в столицата и да известят по-възрастните им близки за настъпилия обрат. Те трябваше да раздадат на брамините обилни богатства от негово име. Що се отнася до самия него, той щеше незабавно да се оттегли в гората, напускайки завинаги обществото.

Кунти и Мадри бяха съсипани от мъка. Те не можеха да приемат мисълта за раздяла със своя съпруг. С жални гласове му се помолиха да им позволи да последват пътя му. И двете царици бяха готови да приемат същите отречения като него. От името на двете Кунти каза: „Нека заедно приемем ванапрастха, оттегляйки се в горите. С радост ще практикуваме аскетизъм, щом сме с теб. Ако ни изоставиш днес, няма как да продължим да живеем.“

Виждайки отчаянието им, Панду се съгласи, но ясно изрази, че има намерението да спазва най-строги отречения. Това не разколеба съпругите му. Те копнееха единствено да бъдат с него, където и да отиде.

Панду реши да започне аскетичния си живот веднага. Той нямаше да се върне в града. Свали царствените си украшения и ги подари заедно с всичките си богатства на горските брамини. После каза на слугите си: „Върнете се в Хастинапура и разкажете на Бхишма всичко, което се случи.“

Царските прислужници заедно с брамините поеха натъжени към Хастинапура. Жителите на града заплакаха с глас, когато научиха за бедата на Панду. Дхритаращра бе особено поразен. Мислейки как отречено живее Панду в гората, той не можеше вече да изпита никаква наслада от удобно легло, прислуга или царско великолепие. Дхритаращра неспирно оплакваше своя брат и мислеше как ли преживява.

* * *

След като брамините и слугите му си тръгнаха, Панду потъна в горите заедно с двете си жени. Те вървяха право на север в продължение на много дни и най-сетне стигнаха до Сапташрота, Стовърхата Планина. Там царят издигна дървена колиба и се подложи на сурови покаяния. Много риши, сиддхи и чарани живееха в този район и Панду скоро им стана скъп със своето смирение, себеконтрол и преданост към по-възрастните и Бога. Те често посещаваха колибата му, за да разговарят.

С ум, съсредоточен единствено върху избавлението, Панду живееше скромен живот в Сапташрота. Хранеше се само с плодове и корени и пиеше чистата вода на планинските потоци. Двете му съпруги поемаха същите обети като него и тримата преживяваха радостно дните си в планината като небесни същества, слезли от висшите сфери.

Постепенно, с течение на времето, Панду все повече обмисляше положението си. Един ден той заговори пред ришите, разкривайки страховете си: „О, премъдри, чувал съм, че онзи, който няма синове, не може да влезе в рая. Раждайки син, той изплаща дълга си към своите предци. Ако умра, без да оставя наследник, предците ми ще погинат, тъй като предлагането на шраддха ще секне към тях. Тъй като не мога да зачена деца, съм изпълнен с притеснения.“

Панду въздъхна тревожно. Той често извършваше церемонията шраддха за благоденствието на починалите си близки. Ведите обещаваха, че подобни приношения на храна към боговете, извършени от името на предците, осигуряват несвършващото им щастие в рая. Монархът бе притеснен: какво ще стане, когато самият той умре? Кой ще продължи приношенията за предците, а и за самия него? Той допря длани в смирена молитва: „Велики мъдреци, вижте окаяното ми положение и проявете милост. Умолявам ви да заченете деца на моите съпруги точно както Вясадева зачена мен и моите братя.“

С усмивка един от ришите каза: „Посредством аскетичното си могъщество сме видели, че ти несъмнено ще имаш деца като самите богове. Истината е, че твоето потомство ще осъществи божествената цел. Всичко това ние виждаме съвсем ясно. Затова трябва да действаш по такъв начин, че някак да се сдобиеш с деца. Посъветвай се най-напред с жените си, пък после реши какво трябва да направиш.“

Панду размисли над думите на този риши. Изглежда мъдреците бяха склонни да приемат предложението му. Той отиде при Кунти и й каза насаме: „О, сладкоусмихната, копнея за дете, но заради порочното си поведение съм безсилен да създавам потомство. При такива случаи писанията разрешават някой друг достоен човек да зачене деца вместо мен. Затова те моля да се съгласиш да приемеш друг мъж и да ми родиш дете.“

Панду изтъкна, че дори самият той и неговите братя са били заченати по този начин. Затова Кунти трябваше да приеме някой съвършен брамин, който във всяко отношение го превъзхожда, и да роди дете.

На благородната Кунти не й хареса предложението на Панду. Тя сведе поглед и тихо отговори: „О, добродетелни, моля те, не искай това от мен. Аз съм ти законна съпруга, завинаги отдадена на теб. Не бих приела обятията на другиго дори и в мислите си. Царю, прегърни ме и нека имаме дете! Ще се издигна в рая с теб. Нима някой би могъл да те превъзхожда?“

Кунти разказа на съпруга си една древна притча, която бе чула. Живял навремето могъщ цар, който умрял, без да остави потомък. Скръбната му жена прегърнала мъртвото му тяло и по волята на боговете заченала деца. Тези съвършени синове се родили от близостта й с мъртвия й съпруг. Кунти помоли Панду да бъде като този цар.

Панду поклати глава: „Не притежавам такава сила. Единствено ришите могат да ни помогнат. Трябва да заченеш от един от тези велики мъдреци. Не виждам друг начин.“

Царят я увери, че никакъв грях не съпътства подобно действие. Отговорността бе негова, той й заповядваше като неин съпруг, а тя не биваше да се колебае да изпълни желанието му. По какви ли не начини Панду се опитваше да убеди жена си.

Най-сетне, като видя решителността на съпруга си, Кунти му каза: „Ще ти разкажа каква благословия получих, когато бях девойка; може би тя ще се окаже нашето спасение. Когато бях още момиче в дома на баща си, той ме караше да сервирам на гостите. Един ден пристигна могъщият мъдрец Дурваса. Чрез своето служене и неотклонно внимание към всичките му нужди аз много го предразположих. Преди да си тръгне, той ме повика настрана и ми каза: «Мило момиче, ще ти подаря една благословия. Чуй мантрата, която ще произнеса. Промълвиш ли тази мантра, ще призовеш когото от боговете пожелаеш. Той ще е длъжен да изпълни всяко твое желание, било то приемливо, или не.»“

Кунти бе изпитала силата на мантрата още навремето. Веднага щом я произнесла, мислейки за Сурия, лъчезарният полубог се появил пред нея и тя заченала от него син. Затова Кунти знаеше, че може да призове други божества, от които да роди още деца. Тя не искаше да разкрие тази тайна, тъй като не желаеше да има близост дори с боговете вместо със съпруга си. Но случаят бе наложителен. Изглежда бе дошло времето да използват мантрата на Дурваса.

Панду, който не знаеше нищо за тази благословия, много се зарадва, чувайки думите на Кунти. Това със сигурност бе божествена подредба. Синове от боговете щяха далеч да превъзхождат всички, родени от земните хора.

Кунти попита съпруга си кого от боговете да призове.

Панду размисли за кратко, а после отговори на жена си: „О, прекрасна, повикай великия Дхарма, богът на справедливостта. Той никога няма да ни замърси с грях, а синът му без съмнение ще бъде съвършен във всяко отношение.“

Кунти се съгласи с молбата на Панду. Тя седна в медитация, мислейки за Дхарма и повтаряйки мантрата, която й бе дал Дурваса. Само след мигове полубогът се появи, препускайки на великолепна колесница. Блестящ като самото слънце, той се усмихна и каза на Кунти: „Какво мога да направя за теб?“

В благоговение пред сиянието му, Кунти отговори с разтреперан глас: „Желая дете от теб, благородни.“

Дхарма на мига се сля с нея в духовния си облик, а после изчезна. Кунти зачена и когато измина нужното време, роди. През осмия месец на годината, по пладне в деня на пълнолунието, когато благотворната звезда Джйещха бе в асцендент, тя роди сияен син. В мига на раждането му от небесата прокънтя глас: „Това дете ще стане най-добрият и най-благородният сред хората. Ще бъде предан на истината, изключително могъщ и прославен сред трите свята. Познат под името Юдхищхира, той ще управлява света.“

Панду бе извън себе си от радост. В крайна сметка боговете не бяха го изоставили! Имаше дете, достойно за великата си династия. Нямаше защо да се безпокои повече.

Но след това той започна да обмисля ситуацията. Разсъди, че с благословията на Дурваса Кунти би могла да се сдобие с още могъщи синове, заченати от боговете, които да подсигурят благоденствието на рода Куру и да станат славни световни водачи. Година след раждането на Юдхищхира, Панду отново се обърна към Кунти с думите: „Мъдреците учат, че владетелят трябва да притежава и могъщество освен добродетел. Затова моля те, призови бога на вятъра, Ваю, най-силния сред божествата. С негова помощ ще се сдобием със син, по-силен от когото няма да има на земята.“

Кунти допря длани и се поклони в знак на съгласие. Тя отново седна в медитация, този път повиквайки Ваю. Той се яви още в същия миг, яхнал огромен елен. С глас на гръмотевичен облак лъчезарният полубог попита усмихнат: „Какво желаеш от мен, Кунти?“

Кунти стеснително отговори: „О, най-добър сред божествата, моля те, дари ми син, притежаващ безмерна физическа сила и способен да смири гордостта на всекиго.“

Ваю се съгласи и чрез йогическата си мощ се сля с Кунти, зачевайки в утробата й дете. Когато то се роди, от небето отново се чу глас, който предрече: „Това момче ще бъде най-добрият сред всички, надарени със сила и могъщество.“

Панду и Кунти бяха дори още по-радостни при вида на втория си син, когото нарекоха Бхима. Заедно с Мадри, в присъствието на риши и сиддхи, те отглеждаха децата си с нежна обич сред красотата на самотните планински гори.

Няколко месеца след раждането на Бхима, Кунти бе седнала на ръба на висока скала със спящото момченце в скута си. Изведнъж наблизо изръмжа тигър. Тя подскочи от страх, а бебето се претърколи от скута й през ръба на скалата. Вцепенен от ужас, Панду бързо слезе в пропастта. Достигайки дъното й, той видя детето да лежи без драскотина върху купчина разбити на парчета камъни. Бебето бе паднало върху огромна скала и я бе разтрошило на парчета. В изумление Панду нежно вдигна детето си и го отнесе обратно при Кунти.

Макар да имаше вече двама синове, Панду продължаваше да мисли за бъдещето на династията си. Той разсъждаваше: „Успехът в този свят зависи от усилията, но усилията винаги са подчинени на съдбата. Въпреки това дори и съдбата се контролира от волята на Върховния Бог. Как тогава да се сдобия със син, който да е най-добрият сред всички предани на Бога?“

Панду си помисли за Индра, който бе цар на полубоговете и прочут предан на Бога. В миналото Индра бе извършил хиляда жертвоприношения за удовлетворение на Бог Вишну и притежаваше несравнима мощ, смелост и слава. От него със сигурност би се родил син, превъзхождащ всички останали.

Панду се допита до ришите и бе посъветван от тях той и Кунти да изпълняват аскетичен обет в продължение на една година, за да удовлетворят Индра. Когато този срок изтечеше, Кунти можеше да повика полубога със своята мантра.

Монархът и съпругата му поеха обет да стоят на един крак от изгрев до залез, без да приемат храна и вода. Те съсредоточиха умовете си в медитация и молитви цяла една година, желаейки да удовлетворят Индра. Когато годината изтече, Индра проговори на Панду в медитацията му: „Ти много ме удовлетвори, Царю. Ще ти даря син, който ще защитава религията и ще наказва престъпниците. Той ще бъде радост за приятелите и близките си и гибел за враговете си. Знай, че това момче ще е най-добрият сред хората.“

Изпълнявайки желанието на Панду, Кунти отново произнесе своята мантра. Хилядоокият Индра се появи мигновено, а сиянието на тялото му озари всичко наоколо. Чрез неговата мощ Кунти зачена, а когато мина нужното време, роди тъмнолико момче. За трети път се чу глас от небесата, кънтейки в склоновете: „О, Кунти, това дете ще бъде равно по сила на Индра, а дори и на самия Шива. Ще се нарича Арджуна и ще разнесе славата ти навсякъде. Той ще покори много могъщи царе и ще доведе династията до разцвет. Агни, Шива и Индра ще бъдат удовлетворени от служенето на това момче. Той няма да има равен по храброст и ще се прослави в трите свята.“

Когато чуха тези думи, както и още пророчества за бъдещото величие на Арджуна, планинските риши се преизпълниха с радост. Те мълвяха благословии, докато небесни барабани ехтяха и се сипеше дъжд от цветя. Много полубогове и мъдреци от рая се появиха пред Кунти, дарявайки детето с благословиите си. Единствено аскетичните риши ги видяха в техния ефирен облик, изправени в колесниците си и по планинските върхове. Тази удивителна гледка смая мъдреците, които стояха с допрени длани.

Панду бе щастлив. Той вече имаше трима несравними синове. Виждайки дивните резултати от благословията на Дурваса, той реши да поиска от Кунти да използва мантрата за четвърти път и да призове някой друг могъщ полубог. Когато отново се обърна към нея обаче, Кунти отказа: „О, мъдри, дори в случай на опасност писанията никога не одобряват една жена да има връзка с повече от трима различни мъже. Нима си забравил това? Ще се опозоря, ако отново зачена от другиго.“

Царят замълча. Кунти бе права. Той реши да не я моли за повече синове и продължи да живее мирно в гората заедно с двете си жени. Синовете им растяха щастливо под техните грижи.

И тогава един ден Мадри каза насаме на Панду: „Господарю мой, не се оплаквам, че се отнасяш към мен с по-малко обич, отколкото към Кунти. Макар да съм от по-изискано потекло, въпреки това не протестирам. Единствената ми мъка е, че нямаш синове от мен.“

Мадри усещаше положението си като нетърпимо. Никоя принцеса в нейния род никога не бе оставала без потомък. Кунти имаше трима синове. Мадри бе чула, че царицата на Дхритаращра, Гандхари, бе родила сто синове в Хастинапура. А ето тя, законната съпруга на велик герой, беше бездетна. Тя поиска от Панду да помоли Кунти да й каже мантрата. Самата Мадри се смущаваше да я попита направо, тъй като Кунти й беше съперница.

Панду погледна съчувствено младата си съпруга. „Мила, аз самият вече разсъждавах за това. Колебаех се да те попитам, тъй като не бях сигурен как ще се почувстваш. Щом вече знам мислите ти, със сигурност ще поговоря с Кунти. Не смятам, че тя би отказала.“

Царят незабавно отиде при Кунти. Разказа й за скръбта на Мадри и я помоли да бъде милостива към нея. Панду ясно изрази, че самият той също би желал още синове, за да подсигури напълно благополучието на рода, включително на себе си, а и на самата Кунти.

Кунти се съгласи пред молбата на съпруга си и каза на Мадри: „Ще прошепна мантрата от твое име. Моля те, помисли за някое божество, от което би желала да имаш дете.“

Мадри разсъди внимателно. Най-вероятно Кунти би й позволила да използва мантрата само веднъж. Ако призовеше неразделните близнаци Ашвини, тя би могла да получи наведнъж двама синове. Едва бе помислила за двамата полубогове и те се появиха пред нея, сияещи с небесна красота. Тя срамежливо ги помоли да зачене деца от тях и те веднага се съгласиха, дарявайки на Мадри две несравними по красота момчета, които бяха наречени Накула и Сахадева. Когато се раждаха, божественият глас предрече: „Тези добродетелни и талантливи синове ще надраснат по сила и красота дори небесните си бащи.“

С петима богоподобни синове Панду чувстваше, че бъдещото процъфтяване на династията му е подсигурено. Ришите изпълняваха всички ритуали за съответните възрастови промени на момчетата, които растяха бързо. Едва за година те изглеждаха сякаш пораснали с пет. Панду ликуваше от щастие, като виждаше необикновената сила, красота, енергичност и интелигентност на синовете си. Момчетата станаха любимци на ришите, играейки си като петима гандхарви, спуснали се на земята.

Синовете на Панду бяха безстрашни стрелци с лък, способни, макар и още деца, да се изправят срещу свирепите планински лъвове. Мъдреците ги обучиха във всеки аспект на ведическото знание и с изумление наблюдаваха буйния растеж на младежите, подобни на лотоси, разцъфващи в езеро. Панду и съпругите му поднесоха благодарствени молитви към Върховния Бог Вишну за дивното щастие, с което бяха дарени, и продължиха да живеят в Хималаите, отглеждайки децата си с обич.

3.
Пандавите отиват в Хастинапура

В Хастинапура Дхритаращра бе извършил пет жертвени церемонии с богатството, дадено му от Панду. Бе раздал милостиня на стотици хиляди брамини и бе удовлетворил боговете с приношенията си. Царството процъфтяваше и поданиците имаха всичко, от което се нуждаят. Верни на добродетелта, жертвата и истината, те се отнасяха с обич и привързаност едни към други и добрата съдба бе с тях. Хастинапура беше изпълнена с безбройни дворци и сгради. Навсякъде се издигаха златни арки, лееха се кристални фонтани. Сред обширните павирани улици се простираха красиви градини, а въздухът ухаеше от сладкия аромат на разцъфнали дървета. Ехтеше грохот на конски копита и колела на колесници, примесен с рева на слонове и зова на раковини, възвестяващи началото на жертвени церемонии. Свещени песнопения, нашепвани от безброй брамини, звучаха от високите и изящно изваяни кули на храмовете, които украсяваха града с хиляди. Хастинапура приличаше на райската столица на Индра; ежедневно пристигаха десетки царе, поднасящи своите данъци.

Подпомаган от Бхишма, Дхритаращра управляваше царството от името на Панду. След проклятието, сполетяло Панду, и последвалото отшелничество Дхритаращра се възкачи на престола въпреки слепотата си. Той мислеше с тъга за брат си и чувстваше силно липсата му, но в отсъствието му се справяше съвършено с всички държавни дела.

Веднъж се случи така, че Вясадева пристигна гладен и жаден в двореца на Дхритаращра. Гандхари се погрижи за него с такова внимание, че Вясадева остана много доволен и я благослови с думите: „Скоро ще имаш сто синове, силни като мъжа ти.“ Когато дойде време, Гандхари зачена. Цели две години носи тя ембриона в утробата си, а тревогата и нетърпението й нарастваха неимоверно. Един ден до нея достигна вестта, че Кунти е родила в горите момче, сияйно като утринна зора. Разочарована и гневна от извънредно продължителната си бременност, Гандхари грубо удари корема си. Тогава от утробата й излезе една твърда буца плът, наподобяваща стоманена топка. Когато акушерката й извести това, тя бе поразена от скръб и си помисли за Вясадева и за неговата благословия.

В същия миг мъдрецът се появи пред нея и попита: „Какво си направила?“

Гандхари му разказа как е била завладяна от завист и безсилие, когато научила, че Кунти е родила Юдхищхира. С облени в сълзи очи тя му каза: „Ударих корема си и ето, излезе тази буца плът. Каква благословия беше твоята?“

Вясадева отговори, че думите му никога не са пустословия. Той поиска от слугите да донесат сто и една делви, пълни с гхи. Напръска буцата плът с хладка вода и тя постепенно се раздели на сто и едно парчета, всяко едно с размера на палец. Поставиха ги в делвите и като ги запечатаха, скриха ги на тайно място. Вясадева заръча да ги отворят едва след като изтекат още две години, а после замина за усамотения си планински ашрам.

С изтичането на двете години делвите бяха отворени една по една. От първата излезе дете, което нарекоха Дурьодхана. В мига, в който го извадиха от гърнето, се разнесе рев на магарета и писъци на лешояди. Завиха чакали, връхлетя бурен вятър. Без никаква видима причина из целия град избухнаха пожари и запълзяха на всички страни.

Изплашен, цар Дхритаращра повика брамините заедно с Бхишма, Видура и останалите си министри и съветници. Той се питаше какво ли означават тези знамения и каза: „Най-големият от принцовете без съмнение е Юдхищхира и той ще наследи царството. Това изобщо не подлежи на съмнение. Но моят син ще стане ли цар след него? О, мъдреци, моля ви, кажете ми кое е правилно, кое е законно?“

Докато Дхритаращра говореше, зловещите звуци отново прозвучаха от всички посоки. Като ги чу, Видура отговори на царя: „Когато при раждането на дете се видят подобни знамения, е ясно, че то ще донесе гибел на рода си. Успехът и бъдещето ни зависят от това да го изоставим. Недей да се колебаеш, Царю! Изхвърли незабавно детето!“

Видура каза на Дхритаращра, че той ще има още много други синове. Изоставянето на това дете не би било грях, защото писанията ясно заявяват, че индивидът може да бъде пренебрегнат за доброто на семейството. Също както семейството може да бъде пренебрегнато заради селото, селото заради града, а целият свят може да бъде изоставен заради душата.

Дхритаращра бе неспособен да приеме съвета на Видура. Той се обърна и не отговори нищо. Дойката стоеше с бебето в ръце; Дхритаращра махна към Гандхари и й дадоха детето. Бхишма и Видура се спогледаха, но не казаха нищо. Дхритаращра беше монархът; негова беше последната дума.

* * *

В течение на един месец бяха отворени всички делви и оттам извадиха общо сто момчета и едно момиче. Всички момчета носеха знаците на велики воини и владетели. Царят и царицата се радваха на добрата си съдба. Пренебрегвайки злата поличба, те живееха щастливо в Хастинапура под закрилата на Бхишма и Видура.

На планината Сапташрота бе дошла пролетта. Наобиколен от петимата си малки синове, Панду се чувстваше подмладен. Той си играеше с момчетата по баирите, изкачваха се по отвесни скали и дразнеха лъвовете в техните бърлоги. Гмуркаха се и лудуваха в планинските езера и се катереха по високите дървета. Боричкайки се и смеейки се, те се търкаляха по меките тревисти склонове.

Една вечер Панду навлезе в гората заедно с Мадри, за да съберат корени и плодове за вечеря. Докато се разхождаха, те видяха разцъфнали неизброими видове дървета и храсти. Въздухът тегнеше от аромати, изпълнен с кукувичи песни. Черни пчели жужаха около пъстрите цветя, обграждащи препълнените с лотоси езерца. Тази райска атмосфера пробуди романтика в сърцето на Панду. Той се взираше в прекрасната Мадри и умът му бе завладян от Купидон[1]. Денят бе горещ и Мадри бе облечена в дълга копринена роба. В ярката светлина на залеза Панду виждаше прелестните й сякаш на богиня форми. Нежният ветрец прилепваше дрехата около тялото й, очертавайки тънкия й кръст и твърдите й, обли гърди.

Панду не успя да потисне желанието си. Беше се владял дванайсет години, не се бе осмелявал дори да помисли да прегърне жените си. Проклятието на Киндама непрестанно тегнеше над ума му и той се бе посветил на целомъдрието с решителността на риши. Струваше му се, че бяха изминали векове откакто се беше наслаждавал на интимна любов със съпругите си. Сега той отново усети онзи вълнуващ трепет в сърцето. Умът му се замъгли и той се приближи към Мадри, поставяйки с нежност длан на рамото й.

Мадри веднага разбра какво става в сърцето на Панду. Любовното му докосване я опари, но тя бе объркана от противоречиви чувства. Как така изведнъж я бе докоснал така? В страх от проклятието той грижливо бе избягвал всеки физически допир с нея или с Кунти толкова дълго време. Макар сама да жадуваше прегръдките му, тя старателно се стремеше да не предизвиква ситуации, които биха изкушили съпруга й. Дори не си бе слагала помади и парфюми. Но когато силният Панду я прегърна, тя усети как решителността й отслабва. Наслада и страх сграбчиха едновременно нейното сърце. Докато чувствата й се сблъскваха, умът й се вцепени. Ами проклятието! Ако Панду не се спре, с него е свършено. Тя не биваше да позволи това.

Мадри се опита да отблъсне съпруга си. Панду се усмихна, заинтригуван още повече от нейната съпротива. Силните му ръце, набраздени с дълбоките белези от тетивата на лъка му, се обвиха около нея като змии. Завладян от желание, той дори не я чуваше как му напомня за проклятието. Притисна устните си в нейните и се отпусна на тревистия склон, държейки здраво в обятията си красивата царица. Повдигайки дрехите й, той се притисна в нежната й снага. Боричкането на Мадри само още повече възпламеняваше страстта му.

Сякаш подтикван от самия бог на смъртта, царят напълно изгуби разум под влияние на похотта. Докато потъваше в насладата на докосването до нежната кожа на Мадри, в ума му нямаше и мисъл за проклятието на Киндама. Но тъкмо тогава се сбъднаха думите на мъдреца. Ужасна болка стегна гърдите на Панду, на лицето му се мярна изненадан поглед; тялото му се изопна, а после се отпусна.

Когато безжизненото тяло на Панду се отърколи от нейното, Мадри нададе скръбен вопъл. Най-ужасният й страх се бе превърнал в реалност. Въпреки всичките си усилия, тя не бе успяла да предотврати смъртта на мъжа си. Обезумялата царица отново и отново прегръщаше мъртвия си съпруг и ридаеше високо.

Кунти дочу плача на Мадри и се втурна натам. Като разбра, че тя наближава, разплаканата Мадри й каза да дойде сама, без децата. Кунти бързо отпрати момчетата обратно в ашрама и се затича към Панду. Падайки на земята, тя на мига разбра какво се бе случило. Кунти жално проплака: „Господарю мой!“ Сълзи бликнаха от очите й, когато се обърна към Мадри: „Как допусна това да се случи, благородна? Винаги толкова внимавах да предпазя нашия господар тъкмо от тази опасност. Как така той те прегърна, като знаеше за проклятието на мъдреца? Защо си го изкушила като сте останали сами? Той винаги беше толкова сдържан в присъствието ни и не забравяше думите на Киндама. Как така стана толкова невнимателен?“

Мадри изхлипа, неспособна да отвърне. Кунти се сви на земята до нея. Двете красиви жени прегръщаха мъртвото тяло на съпруга си и лееха обилни сълзи. Кунти не оставяше на мира Мадри: „Принцесо на Мадра, ти си толкова по-щастлива от мен, защото си видяла лицето на господаря ни, озарено от радост, докато те е прегръщал тук в усамотение.“

Успявайки да овладее чувствата си, Мадри отговори: „Сестро, със сълзи на очи се опитвах да го удържа, но той не можеше да се контролира. Сякаш беше обречен да изпълни проклятието на онзи риши.“

Кунти се помоли за сили. Така беше наредил Бог. Пътищата на Провидението винаги са забулени в тайна. Но какво трябваше да се направи сега? Какъв беше дългът й? Тя нежно погали главата на Мадри и каза: „За мен има само един изход. Моля те, позволи ми да отида на небето с нашия господар. Изправи се и отгледай децата ни. Остави ми тялото му и прегръщайки го здраво, аз ще се хвърля в огъня.“

Мадри поклати глава. Тя се примоли на Кунти: „Царят загина, докато ме желаеше. Аз не успях да удовлетворя желанието му. Не трябва ли аз да съм тази, която да го последва в смъртта, за да го удовлетвори? Аз все още го прегръщам и няма да го пусна да отиде никъде без мен. Царице, умолявам те, позволи ми да отида аз! Нека отида аз!“

Мадри не чувстваше в себе си сили да отгледа децата сама. Кунти би била далеч по-добра майка. Мадри знаеше колко нежна е тя към момчетата. Със сигурност би се отнасяла равноправно към тях. Мадри умоляваше за разрешението на Кунти да влезе в погребалната клада на Панду: „Царят ме потърси със страст. Пусни ме да отида и да я утоля. Ще ми сториш най-голямото добро. Макар сърцето ми да загива при мисълта да се разделя с момченцата си, аз ги оставям на грижите ти без никакъв страх.“

Кунти сведе състрадателен поглед към Мадри, която лежеше с ръце, обвити около Панду, и го обливаше със сълзите си. Сърцето на благородната Кунти се разкъса. Макар тя да бе първата царица и да бе нейна привилегия да избере да последва царя в отвъдния свят, нима би могла да откаже на Мадри? Та нали именно към нея бе привлечен Панду! Ако останеше жива, Мадри би живяла със спомена за този кратък и ужасен миг през целия си живот. Вината би я изпепелила наедно с мъката, че не е успяла да изпълни последното желание на любимия си. Макар да жадуваше да последва съпруга си, Кунти не можеше да постъпи толкова жестоко с другата му жена. Тя с нежност докосна Мадри и каза: „Така да бъде.“ После пое с натежало сърце към ашрама.

Когато момчетата научиха за смъртта на баща си, те бяха поразени от мъка. Затичаха се разплакани към мястото, където той лежеше и паднаха на земята като повалени могъщи лъвове. Мадри ги благослови със сълзи на очи и им каза, че ще влезе в погребалната клада заедно със съпруга си. Тя заръча на двамата си синове да останат при Кунти и да й служат непоколебимо. Младежите бяха твърде потресени, за да отговорят. Те наблюдаваха как ришите струпаха клада край мъртвото тяло на царя, а след това, пеейки мантри, го положиха отгоре. Мъдреците помолиха Юдхищхира да пристъпи напред. Ослепелият от сълзи принц запали кладата и се отдръпна. Когато пламъците се издигнаха, Мадри допря длани, а после се хвърли върху тялото на любимия си, прегръщайки го силно, докато огънят ги поглъщаше. За няколко минути и нея, и Панду вече ги нямаше.

Известно време Кунти бе неспособна нито да каже, нито да направи каквото и да било. Стоеше втренчена в изтляващата жар на кладата, заобиколена от петте момчета. Най-сетне пое дълбоко дъх, приближи се към ришите и попита със съкрушен глас: „Какъв е дългът ми сега?“

Ришите посъветваха Кунти да се върне в Хастинапура заедно с момчетата си колкото е възможно по-скоро. Казаха още, че ще я придружат, носейки тленните останки на Панду и Мадри.

Дълго шествие от риши, сиддхи и чарани тръгна пред Кунти и синовете й. С помощта на мистичните им сили всички скоро пристигнаха в Хастинапура. Тогава Кунти се представи на северната порта и вестоносците хукнаха, за да известят царя.

Научавайки за пристигането й, Дхритаращра, Бхишма, Сатявати и останалите Куру се завтекоха към портата, последвани от тълпи народ, дочули, че е дошла група небесни същества. Всички се взираха смаяни в сияйните риши, наобиколени от сиддхи и чарани. Хората се тълпяха с хиляди да видят божествените създания.

Дхритаращра заедно със стоте си синове се поклони пред ришите. Бхишма и останалите също поднесоха почитанията си на мъдреците и като им предложиха удобни места за сядане, самите те се настаниха на копринени килими, разстлани на земята. Когато цялата тълпа се успокои и притихна, Бхишма се приближи към ришите, изми нозете им и им поднесе аргхя. Той отговори на въпросите им за благополучието на царството, като каза, че всичко е наред.

Тогава един от най-почитаните риши се изправи и се обърна към събралите се Куру: „Добродетелният Цар Панду отиде в планината Сапташрота, за да спазва обета на целомъдрието. Някак, по невъобразимия план на Бога, се родиха петте му синове.“

Мъдрецът представи всеки един от синовете на Панду, разкривайки самоличността на божествените им бащи. Той разказа как момчетата са били обучавани във ведическото познание, израствайки сред сиддхи и риши. Като обгърна с поглед огромното множество от хора, събрано пред портите на града, мъдрецът каза: „Устойчивият в добродетелта Панду, оставяйки тези свои деца, се възнесе към райските селения. Вярната Мадри го последва. Нека сега синовете му бъдат приети като законни наследници на царството.“

Мъдрецът посочи лежащата наблизо носилка, покрита с бял плат: „Ето останките на Панду и неговата съпруга. Изпълнете посмъртните ритуали и приемете синовете им като свои. А сега ние тръгваме.“

С тези думи мъдрецът, а заедно с него и всички небесни същества изчезнаха. Смаяни, хората се разотидоха по домовете си. Бхишма въведе Кунти и синовете й в града и уреди настаняването им в царския дворец. Дхритаращра заповяда да бъдат изпълнени посмъртните ритуали и обяви дванайсетдневен траур в града.

Всички Куру бяха разстроени от мъка по загубата на Панду. Хората дълбоко го обичаха и го оплакваха на висок глас. Петимата му синове, които всички наричаха Пандави, дванайсет дни спяха на голия под, давайки свободно воля на скръбта си. Те не приеха царските удобства и постели и ридаеха заедно с възрастните Куру.

В края на траурния период Кауравите извършиха церемонията шраддха за Панду. Бяха раздадени огромни количества храна и богатства на брамините от името на заминалите си души. После животът в Хастинапура потече както преди, а синовете на Панду заеха мястото си в царското семейство.

Именно тогава Вяса отново избра да се яви в града. Той поговори насаме със съкрушената и скръбна Сатявати: „Мила майко, предстоят страховити, ужасяващи времена. Наближава тъмната епоха на Кали. Грехът нараства ден след ден. Скоро злите дела на Кауравите ще погубят този род и ще донесат опустошение на света.“

Вяса посъветва майка си незабавно да се оттегли в горите, за да не бъде свидетел на мъката и ужаса, които скоро щяха да последват. По-добре бе да се посвети на йога и медитация.

След като Вяса си тръгна, Сатявати размисли над думите му и реши да последва съвета му. Тя съобщи намерението си на двете си снахи и помоли покрусената майка на Панду, Амбалика, да я придружи. Двете възрастни царици поеха към горите, за да се отдадат на аскетизъм. След време те напуснаха телата си и с радост се преселиха в по-висшите сфери. Амбика остана в Хастинапура при своя син Дхритаращра.

[1] Има се предвид индуисткото божество Кама (или Камадева) — бог на чувствената любов, еротичното влечение. Аналогичен е като божествена функция, символика и атрибутика (малък лък и стрели) на митологични персоналии от европейската Античност — Ерос и Амур (или Купидон, както е назован в текста). — Бел. NomaD. ↑

4.
Дурьодхана започва с безчинствата

Пандавите заживяха щастливо в Хастинапура. Те си играеха със стоте синове на Дхритаращра, които всички бяха започнали да наричат Каурави. Синовете на Панду превъзхождаха Кауравите във всичко: и по сила, и по знания, и по умения в боравенето с оръжия. Бхима беше несравнимо силен и се забавляваше да побеждава Кауравите в боричканията. Никой не можеше да му излезе насреща. Буйният син на Ваю притежаваше непобедимата мощ на божествения си баща. В бой и борба бе недостижим и с лекота посрещаше атаките на всевъзможен брой Каурави. От момчешка закачливост той често се шегуваше с тях и се присмиваше на гнева им, когато безсилно се опитваха да му отвърнат.

За Дурьодхана силата и лудориите на Бхима бяха особено нетърпими. Като първороден син на слепия цар, Дурьодхана се бе наслаждавал на най-големия престиж в династията. Възрастните Куру го бяха отгледали грижливо, обучавайки го в изкуството на царуването, мислейки за него като за възможен бъдещ император на света. Загрижени за лошите поличби, съпътствали раждането му, те с изключително внимание се бяха постарали да го обучат в нравствените принципи. Принцът беше едновременно силен и способен във всички сфери на бойното изкуство и политиката и бе свикнал да бъде център на вниманието в царския дворец още от раждането си. Когато Пандавите дойдоха обаче, всичко това се промени. Синовете на Панду бяха фини, скромни и предани към по-възрастните. Те скоро станаха много скъпи на Бхишма, на Видура и на останалите старейшини на Куру. Поведението на Пандавите бе жадувана промяна на фона на Дурьодхана и братята му, които бяха егоцентрични, високомерни и често безочливи. Дурьодхана много скоро пламна от ненавист към петимата си братовчеди; завистта му се разгоря като пожар, полят с масло, от лудориите на Бхима.

След поредния ден, изпълнен с унижения от ръцете на Бхима, Дурьодхана чувстваше, че не издържа повече. Той каза на Духшасана, следващия по големина брат от Кауравите: „Скъпи ми братко, този Бхима е като постоянен трън в очите ни. Предизвиква ни до един и ни разхвърля и стоте на всички страни, като че сме слама. Не можем да го победим в нищо. Дори в яденето ни засрамва, като поглъща колкото двайсет от нас едновременно. Трябва да измислим нещо, с което да обуздаем гордостта му.“

Очите на Дурьодхана се присвиваха, докато говореше. Намеренията му бяха зли. Принцът имаше склонност да действа порочно, а вуйчо му Шакуни, който се бе заселил в Хастинапура, го поощряваше. Макар да не бе дал външен израз на чувствата си, принцът на Гандхара бе оскърбен от решението на Бхишма да вземе сестра му за слепеца Дхритаращра, вместо за Панду. Той чакаше възмездие. Зает с дворцови интриги, Шакуни търсеше начин да отмъсти на Бхишма. Да навреди на Пандавите, които очевидно бяха скъпи на стареца, му се струваше нелоша възможност. Разбира се, по този начин той би подпомогнал и синовете на сестра си. Дурьодхана беше охотен съучастник. Принцът приемаше злобния си вуйчо като учител. Когато беше дошъл да се оплаче от Бхима, за Шакуни не бе никак трудно да го убеди да причини нещо ужасно на този Пандава.

Дурьодхана разкри замисъла си на Духшасана: „Утре ще сервирам на Бхима обилно отровно угощение. Когато загуби съзнание, след като е погълнал всичко, ще завържа ръцете и краката му и ще го бутна в Ганг. Ако Бхима бъде убит, останалите братя ще са безпомощни. Лесно ще се справим с тях. Така претенцията ми за трона ще е неоспорвана.“

Духшасана се усмихна в знак на съгласие. Той също намираше поведението на Бхима за непоносимо и също като Дурьодхана считаше, че престижът му в двореца Куру е пострадал след пристигането на Пандавите. Той прегърна брат си през раменете и двамата заедно се върнаха в двореца, смеейки се по горската пътека.

На следващата сутрин Дурьодхана предложи на останалите принцове да отидат на реката да си поиграят във водата. Скоро всички се качиха на бляскавите си колесници, широки като градове, с тътнещи като гръмотевични облаци колелета, оставящи след себе си мъгла от прах. Когато стигнаха до речния бряг, силноръките младежи наскачаха от колесниците в смях и шеги и влязоха в широкия павилион за забавления, който Дхритаращра им бе построил.

Елегантният дворец бе изграден от бял мрамор и се издигаше на седем етажа. Разноцветни знамена се развяваха от високите златни пилони на покрива. Дворецът бе изпълнен с десетки луксозни стаи, всяка от които обзаведена с вкус, украсена с гоблени и изящни картини, с мебели от корал и слонова кост, обсипани със скъпоценни камъни и постлани със златисти възглавници. Дворцови музиканти и танцьорки чакаха отстрани, готови да забавляват принцовете, а стотици отбрани царски телохранители се грижеха за тяхната защита.

След като всички влязоха вътре, Дурьодхана ги покани да се насладят на пищното пиршество, което бе подготвил за тях. Той ги преведе през двореца към вътрешните градини. Младежите с удоволствие разглеждаха големите езера с нацъфтели червени и сини лотоси, обградени с меки, тревисти брегове. Кристални водопади се изливаха в звънливи звуци, смесващи се с песните на пъстри, екзотични птици. Упоителният аромат на много цъфтящи храсти изпълваше въздуха. На тревата бяха подредени в редици красиви възглавници, а слугите стояха и чакаха да сервират храната.

Дурьодхана си избра място до Бхима и заповяда на прислужниците да поднесат блюдата. Ястията бяха превъзходни. Дурьодхана лично бе сложил отрова в храната, донесена за Бхима. Той му поднесе чинията с преструвка на обич и започна да го храни със собствената си ръка. Без да подозира нищо, наивният Бхима погълна обичайните количества. Дурьодхана се топеше вътрешно от радост, като гледаше как Бхима лакомо изяжда отровните торти, кексове, кремове, питиета и всичко останало.

Когато приключиха с пиршеството, Дурьодхана предложи всички да отидат до реката да се позабавляват. Младежите радостно се затичаха към водата. Те се боричкаха и се търкаляха по брега, блъскайки се един друг в чистите сини води на реката. Както обикновено, Бхима бе най-енергичният. Отровата като че ли не му беше подействала. Този принц, извисяващ се с цяла глава над връстниците си, нямаше равен в борбата. Всеки, който се доближеше до него, се оказваше вдигнат във въздуха и хвърлен във водата. Бхима се гмуркаше и правеше огромни вълни, загребвайки с ръце, а после игриво дръпваше останалите принцове под повърхността.

Късно следобед момчетата започнаха да се изморяват. Те излязоха от водата, облякоха се в бели дрехи, украсени със златни орнаменти, и изтощени поеха към двореца, в който щяха да прекарат нощта.

Бхима бе погълнал такова количество отрова, колкото бе достатъчно да убие стотина мъже, но този син на бога на вятъра започна да усеща ефектите й едва вечерта. С падането на нощта толкова му се доспа, че той реши да полегне, за да си почине край реката и постепенно потъна в дълбок сън.

Когато останалите принцове се върнаха в двореца, Дурьодхана съзря своя шанс. Той бе помислил, че отровата не е подействала, но като видя, че Бхима най-сетне е изгубил съзнание, радостно потри длани. Заедно с Духшасана завързаха ръцете и краката на Бхима със здрави въжета. Оглеждайки се крадешком, братята бързо търкулнаха лишения от съзнание принц в реката.

Бхима потъна до самото дъно и бе повлечен от подводните течения. До райската обител на нагите, божествените змии, може да се достигне през Ганг и Бхима бе понесен по мистичен начин тъкмо натам. Змиите веднага започнаха да хапят човешкото същество, което им се бе натрапило. Опасната им отрова се оказа противоотрова на онази, която му бе дал Дурьодхана, и докато ефектът й отслабваше, Бхима бавно дойде на себе си. Събуждайки се, той се намери на някакъв странен речен бряг, заобиколен от змии с оголени зъби.

Като разкъса въжетата, овързващи крайниците му, Бхима започна да вдига змиите една след друга и да ги удря в земята. Някои смачка с краката си, други захвърли надалеч. Виждайки го да ги избива с десетки, останалите се разбягаха в ужас.

Нагите бързо се втурнаха към своя цар Васуки и с изплашени гласове заразказваха: „Господарю, сред нас падна някакъв човек, завързан с въжета. Вероятно беше отровен, защото не беше в съзнание. Когато го нахапахме, той дойде на себе си и ни победи. Трябва веднага да отидеш при него.“

Васуки прие човешки облик, изправи се от бисерния си трон и грациозно излезе от двореца си. Арка, военачалникът на нагите, тръгна с него. Много отдавна Арка бе живял на земята сред хората. Той бе прапрадядо на Кунти и веднага разпозна в Бхима своя праправнук. Като се усмихна и му се представи, той прегърна принца.

Виждайки това, Васуки се зарадва и каза на Арка: „Как можем да служим на това момче? Нека му подарим изобилни количества перли и злато.“

Арка погледна могъщия Бхима и отговори: „Мисля, че ще му служим по най-добър начин, ако му дадем да пие от нашата раса.“

Васуки се съгласи. Отвеждайки Бхима в двореца си, той нареди да му бъдат поднесени кани благоуханна раса. Тази напитка бе направена от небесни билки и ако изпиеше само една чаша, човек завинаги се сдобиваше със силата и издръжливостта на хиляда слона. Нагите наредиха много кани пред Бхима и го поканиха да пие. Бхима седна с лице на изток и — както правеше винаги преди да се храни или пие — отправи молитви към Бога. После вдигна една от големите делви с раса и я изпи на една глътка.

Нагите наблюдаваха в мълчаливо изумление как Бхима изпи на осем глътки осем делви от божествения еликсир. Дори най-силният сред тях не бе способен на подобен подвиг. След като се напи с раса, на Бхима отново му се доспа. Васуки му предложи широко, застлано с коприна легло, и принцът полегна, оставайки в дълбок сън в продължение на осем дни, докато тялото му попиваше расата. На деветия ден той се пробуди с усещането за неизмерима сила. Нагите му обясниха, че амброзията му е дала мощта на десет хиляди слона. Сега той бе непобедим в битка. Васуки каза на Бхима да се изкъпе в недалечните свещени води на Мандакини и да се облече в дрехите, подарени му от царя на нагите. После трябваше бързо да се завърне у дома, тъй като близките му много се тревожеха за него.

След като се изкъпа и се нахрани с райската храна, която му поднесоха нагите, Бхима — облечен в бяла коприна и украсен със златни накити — бе отведен до реката. Нагите навлязоха във водите заедно с него и само за миг го пренесоха близо до мястото, където бе хвърлен. Изпълнен със смайване, Бхима се затича към Хастинапура.

В града Кунти бе видяла синовете й да се връщат без Бхима. Останалите принцове бяха изненадани, че той вече не е там, предполагайки, че е тръгнал преди тях. Дурьодхана и Духшасана се преструваха на загрижени, но тайно се радваха, мислейки Бхима за мъртъв.

Добродетелният ум на Юдхищхира вярваше, че всички са също толкова искрени като него. Без да подозира нищо, той каза на майка си: „Търсихме Бхима из градините и в двореца, викахме го из горите. Накрая решихме, че сигурно вече е тръгнал напред.“

Юдхищхира се уплаши. Ами ако Бхима бе убит! Кунти споделяше страховете му и го помоли отново да се върне при двореца с братята си, за да го потърси. Когато младежите тръгнаха, тя повика Видура и му каза: „Мъдрецо, боя се за Бхима. Той не си дойде с останалите. Често съм виждала злокобен блясък в очите на Дурьодхана. Знам, че е изпълнен с ненавист към Бхима. Да не би да го е убил…?!“

Кунти се надяваше Видура да я утеши. Думите му винаги бяха премислени и успокояващи. Видура не я разочарова. Той отговори: „Недей да мислиш така, благородна. Великият риши Вясадева предрече, че синовете ти ще имат дълъг живот. Думите му не може да са лъжа. Нито пък тези на боговете, които предсказаха славно бъдеще на момчетата ти.“

Въпреки това Видура помнеше поличбите, съпътствали раждането на Дурьодхана. Той предупреди Кунти да бъде нащрек. Злоумният принц би могъл да се реши на какво ли не.

Осем дни Кунти и синовете й чакаха в тревога новини за Бхима. Беше непоносимо. Най-сетне, в ранната утрин на деветия ден, го видяха затичан към тях, а белите му дрехи се развяваха от вятъра. Той се втурна право към Кунти и се поклони в нозете й. Сълзите й бликнаха неудържимо, когато се наведе да го докосне с благословия. Бхима се изправи в прегръдката на братята си. Благодарейки на Бога, че им го е върнал невредим, те нетърпеливо го заразпитваха къде е бил.

Бхима знаеше всички обстоятелства за това как се бе оказал в реката. Когато дошъл на себе си и се намерил овързан с въжета, той се бе усъмнил в завистливия Дурьодхана. Васуки бе потвърдил подозренията му. Царят на нагите можеше да вижда всичко благодарение на божественото си зрение. Бхима разказа цялата история на своите братя — как бе слязъл в царството на нагите и бе пил раса. Братята разбраха, че макар Кауравите да желаеха смъртта на Бхима, по неведомите пътища на Провидението той бе постигнат от още по-голям късмет.

Юдхищхира бе поразен от новината за омразата на братовчедите си. Той внимателно обмисли ситуацията. Ако възрастните научеха какво се бе случило, тогава щеше да настане открита вражда между принцовете. Дурьодхана със сигурност щеше да опита да се освободи от тях, колкото е възможно по-скоро. А позицията на Пандавите не бе никак силна. Баща им бе мъртъв, цар беше Дхритаращра. Той обичаше сляпо синовете си и едва ли би застанал на страната на своите племенници срещу собствените си деца. Юдхищхира нареди на братята си да мълчат. Не биваше да казват на никого за случилото се.

Кунти обаче довери всичко на Видура. Той я посъветва да последва предложението на Юдхищхира. И така, Пандавите не казаха нито дума, но от този ден насетне бяха предпазливи и внимателни към Кауравите, особено към Дурьодхана и Духшасана.

Освен стоте си синове от Гандхари, Дхритаращра имаше още един син от прислужницата, която го бе обслужвала по време на продължителната бременност на съпругата му. За разлика от братята си този младеж, Юютсу, не изпитваше нито завист, нито омраза към Пандавите. Един ден той тайно разкри на Юдхищхира, че Дурьодхана, който бе дълбоко разочарован от провала на плана за убийството на Бхима, отново е сложил огромно количество от смъртоносната отрова „датура“ в обяда на Бхима.

Бхима се разсмя, като научи. След като бе изпил божествената напитка на нагите, той не се страхуваше от Дурьодхана. Като седна точно насреща му, енергично погълна несметни количества от отровната храна. Дурьодхана бе изумен. Отровата не действаше върху Бхима. Той гледаше огромния Пандава с открита омраза.

Макар принцовете Каурави да ненавиждаха Пандавите, Бхишма и Видура ги обичаха и прекарваха дълго време с благородните и деликатни принцове. Бхишма се отнасяше с особена бащинска грижа към тях още от времето, когато бяха дошли от гората. Той бе привързан към Панду, а сега чувстваше същата обич и към синовете му. Младежите отвръщаха на любовта му и винаги се стараеха да му служат.

Пандавите бяха любимци и на Крипа, учителя им по военно изкуство. Крипа бе благородният син на брамин, който бе усвоил професията на воин. Той разказа на принцовете историята си. Баща му, риши на име Гаутама, се бил отдал на строги отречения и бойни практики, към които имал склонност. Аскетизмът и военните умения на Гаутама били толкова удивителни, че дори Индра се обезпокоил да не би мъдрецът да го надмине по сили и да узурпира позицията му в рая. Затова разтревоженият полубог изпратил една пленителна апсара, небесна нимфа, да отклони Гаутама от аскезата му. Когато риши видял полуоблечената апсара пред себе си, той изгубил контрол над ума и над семето си. То паднало върху група цъфтящи храсти, от които се родили две деца, момче и момиче. Гаутама си тръгнал след като видял апсарата, без да разбере, че е създал по чудо децата. Скоро след това няколко царски войници намерили бебетата и ги донесли в Хастинапура.

След известно време Гаутама, който бил узнал всичко чрез мистичните си сили, дошъл в града и обяснил на царя какво се било случило. Мъдрецът предал на сина си всичките си бойни умения, а с времето Крипа станал учител на принцовете.

Бхишма бе доволен от обучението на Крипа. Момчетата бяха станали изключително вещи в изкуството на боя. Но той искаше да научат и тайните на небесните оръжия, за да бъдат непобедими. Крипа не притежаваше напълно това познание. Затова Бхишма търсеше подходящ учител, който да въведе принцовете още по-навътре във военната наука. Никой от онези, които бе видял обаче, не го бе впечатлил с качествата, необходими, за да обучава принцовете.

И тогава един ден младежите се втурнаха при Бхишма, разказвайки му някаква необичайна история. Били отишли да поиграят на топка в гората. Топката обаче паднала в дълбок сух кладенец и принцовете не можели да я извадят. Докато стояли около кладенеца и се питали един друг какво да направят, един смугъл мъж се приближил към тях. Бил брамин, мършав и беден на вид, но със сияйно излъчване и блестящи очи. Принцовете го наобиколили и го запитали дали може да им помогне. Подсмихвайки се леко, браминът отговорил: „Позор за войнската ви храброст. Каква полза от уменията ви да боравите с оръжия, щом не можете да извадите една изгубена топка? Ако ме нахраните, ще ви я извадя, а също и този пръстен.“

Той свалил пръстена си и го хвърлил в кладенеца. Юдхищхира му казал: „Брамине, успееш ли да извадиш топката и пръстена, можеш да си сигурен, че — с позволението на Крипа — ще те издържаме през остатъка от живота ти.“

Браминът взел шепа дълги треви и отговорил: „Вижте как в тези треви ще вложа силата на оръжия. С тях ще пронижа топката и ще я изкарам на повърхността.“ Той промълвил някакви мантри и хвърлил тревите една по една в кладенеца. Първата пронизала топката, а всяка следваща се забивала в предишната, оформяйки дълга верига. Така браминът изтеглил топката от кладенеца.

Принцовете били смаяни: „Това е удивително, наистина, но да видим сега как ще извадиш пръстена.“

Браминът поискал лъка на един от принцовете и изстрелял една-единствена островърха стрела в кладенеца, изваждайки с нея пръстена, нанизан на острието й. Принцовете се насъбрали около него, молейки го да им разкрие самоличността си. Те никога не били виждали подобна ловкост. Браминът им казал да отидат при Бхишма и да му разкажат какво се е случило. Той щял да го разпознае. И добавил, че ще ги почака да се върнат.

И така момчетата се бяха втурнали обратно в града, за да разкажат всичко на Бхишма. Изслушвайки историята, очите на Бхишма засияха от радост. Това не би могъл да бъде другиго освен Дрона, ученикът на собствения му военен учител, Парашурама. Бхишма бе слушал много за Дрона от ришите. Това със сигурност бе дар от Провидението. Не би могло да има по-добър учител за принцовете. Бхишма лично тръгна с тях да посрещне брамина. Узнавайки, както бе предположил, че това е Дрона, той веднага му предложи позицията на царски учител. Дрона прие и влезе в Хастинапура заедно с Бхишма.

Когато се завърнаха в града, Бхишма помоли Дрона да разкаже на останалите историята си. Дрона се вгледа в нетърпеливите лица на принцовете. Те жадуваха да научат всичко за този необикновен брамин. Той бе син на Бхарадваджа, могъщ риши, обитаващ от хиляди години дълбоките гори и преселил се неотдавна на небесата. Макар да бе брамин, Дрона изпитваше влечение към военното изкуство. Живеейки в отшелническата обител на баща си, той бе изучавал науката на боравенето с оръжия от Агнивеша, друг могъщ риши. Бе получил също така познанието за небесните оръжия от великия Парашурама. Въпреки че притежаваше всички тези познания и умения, Дрона бе останал тънещ в бедност брамин, който едва успява да издържа семейството си. Затова бе поел към Хастинапура, надявайки се да го назначат за учител на принцовете.

Бхишма му каза: „Остани да живееш в града. Ще се радваш на всякакъв разкош заедно с останалите Куру. Всъщност всички Куру са на твое разположение. Каквито и богатства, царства и поданици да принадлежат на нашата династия, те са и твои. О, най-добър сред брамините, такова щастие е, че дойде сред нас!“

Предоставиха на Дрона просторен, добре обзаведен дом, снабден с всичко необходимо и пълен с много слуги. Тогава той доведе съпругата и сина си в Хастинапура, за да живеят заедно с него сред останалите Куру и прие както Пандавите, така и Кауравите за свои ученици.

Дрона предаде на принцовете всичко, което знаеше за военното изкуство. Младежите се упражняваха всеки ден от зори до здрач. Когато вестта за бойната му школа се разпространи, от далечни царства заприиждаха принцове да се обучават при прочутия Дрона. Вришни, Андхака и други славни и могъщи династии изпратиха наследниците си при него, а той ги прие всичките. Скоро учениците му бяха вече хиляди.

Сред момчетата Арджуна надминаваше останалите в практиката. Той винаги беше край Дрона, жадуващ да научи и най-малката допълнителна подробност или съвет. Способностите, бързината, постоянството и решителността му бяха несравними с тези на останалите принцове. Арджуна стана най-добрият; Дрона се съмняваше, че изобщо съществува друг с подобни умения.

От естествена бащинска обич Дрона искаше да предаде специални познания и на собствения си син, Ашватхама. Той раздаде на всички принцове стомни с тесни гърла и ги помоли да ги напълнят от реката, но на сина си даде кана с широк отвор, за да успее да се върне първи и да получи допълнителни знания. Досещайки се за намеренията на Дрона, Арджуна напълни стомната си с помощта на небесното водно оръжие и успя да се върне преди Ашватхама. Дрона се усмихна на решителността му. Копнежът на Арджуна да се учи от своя учител бе несравним. Той винаги с внимателна почит обожаваше Дрона и бе бдителен за всяка негова заповед. Благодарение на своята отдаденост към обучението и към своя гуру, той стана любимият ученик на Дрона.

Една нощ Арджуна вечеряше, когато изведнъж лампата угасна. Стана тъмно като в рог. Арджуна продължи да се храни, сякаш нищо не се е случило. Докато го правеше, той осъзна, че по навик успява да слага храната в устата си, въпреки че не виждаше нищо. Тогава започна да се упражнява с лъка и стрелите си нощем, прицелвайки се в невидими мишени. Дрона се радваше на неговата посветеност. Той каза на Арджуна: „Ще те направя ненадминат на земята. Никой воин няма да е равен на теб.“

Дрона го научи как да се бие от гърба на кон и на слон, на колесница и на земята. Показа му всички тънкости на боя с тояги, мечове, пики, копия и стрели, както и с много други оръжия. Научи го също и как да се справя с произволен брой воини, атакуващи го едновременно. Както Дрона бе обещал, ловкостта на Арджуна скоро стана несравнима с ничия друга на земята.

Веднъж вождът на горското племе Нишадха поиска да се учи от Дрона. Името му бе Екалавя. Дрона отговори, че школата му е единствено за царе и принцове. Екалавя си тръгна обезсърчен. Жадувайки силно да стане велик воин, той започна да се упражнява сам в горите. Направи си фигура на Дрона и я обожаваше ежедневно, отправяйки молитви да бъде надарен с бойни умения. Постепенно Екалавя стана изкусен стрелец.

Веднъж някакво куче залая силно и това го раздразни. Той набързо изстреля седем стрели, без дори да гледа към кучето, и запечата устата му.

Случи се така, че Арджуна и братята му бяха в същата гора по това време и видяха кучето със запечатаната от стрели уста. Те се удивиха кой ли е способен на подобно дело, но скоро се натъкнаха на Екалавя. Виждайки тъмнокожия нишадхец, покрит с мръсотия и със сплъстени коси, те го попитаха кой е. Той отговори: „Аз съм Екалавя от племето Нишадха, последовател на Дрона. Практикувам сам в тези гори, защото желая да стана най-добрият сред стрелците.“

Арджуна вдигна учудено вежди. Как е възможно? Този млад мъж се представяше за ученик на Дрона, макар той да го бе отхвърлил. Това противоречеше на всякакви религиозни принципи. Никой не може да претендира, че е ученик на някой гуру, ако не е приет от него за такъв. А Екалавя дори бе пренебрегнал желанието на така наречения си гуру. Дрона бе казал на Екалавя, че той не може да му бъде ученик. На нишадхеца съвсем явно му липсваше преданост към Дрона, въпреки външната изява на посветеност, тъй като той не приемаше волята на Дрона. Как тогава си позволяваше да се представя за негов ученик — при това за най-добрия? Уменията му бяха удивителни, но бяха придобити чрез непослушание. Арджуна незабавно отиде при своя гуру, за да му разкаже това.

След като се поклони в нозете на Дрона, Арджуна каза: „Учителю, прегръщайки ме, ти ми каза, че ще бъда най-добрият ти ученик. По твоята милост това се случи. Но виждам, имаш и друг ученик, могъщия нишадхски принц Екалавя, чиито умения се доближават до моите. Воинът се упражнява сам в гората, обожавайки светите ти нозе. Нима той е станал равен на мен?“

Дрона се обезпокои. Той помнеше как бе отпратил Екалавя и разбираше тревогата и притеснението на Арджуна. След като размисли за кратко, отговори: „Ела с мен, сине. Нека видим що за ученик е този принц.“

Дрона незабавно отиде с Арджуна в гората. Когато Екалавя ги видя да приближават, той се хвърли на земята и докосна нозете на Дрона. После се изправи пред него с допрени длани и каза: „Господарю, аз съм твой ученик. Моля те, заповядвай ми каквото пожелаеш.“

Дрона погледна изненадано към Екалавя и към собствената си статуя наблизо. Той си припомни деня, в който горският принц бе дошъл и бе отпратен. Дрона се разгневи на твърдението му, че е негов ученик. Учителят на Куру не бе пожелал да предаде никакви военни умения на Екалавя. Обикновено на племената от нисша класа им липсваха царствените добродетели; освен това те не следваха ведическата религия. Да се предаде на човек от ниско потекло могъща военна сила можеше да бъде опасно. Още повече племето на нишадхците не се съобразяваше с добродетелното управление на династията Куру. Дрона не искаше да приема в школата си принцове, принадлежащи към враждебно настроени спрямо Куру династии.

Известно време Дрона размисляше. Още навремето преценката му за Екалавя явно се бе оказала вярна. Нишадхецът бе доказал, че му липсва благородство, като лъжливо се представяше за негов ученик. Ясно бе, че той просто желае да стане велик и известен като последовател на славен учител, без всъщност да го следва и да го слуша.

С лека усмивка Дрона каза на нишадхеца: „О, храбри, след като наистина искаш да си ми ученик, трябва да ми дадеш дакшина, традиционното дарение. Ученикът трябва да бъде готов да даде всичко, което му поиска гуру. Аз искам десния ти палец.“

Дрона знаеше, че е прекалено да иска това от Екалавя. Без палец за него стрелбата с лък би била невъзможна. Но ако желаеше да бъде признат за ученик на Дрона, той не би могъл да откаже. Освен това Дрона искаше да покаже, че човек не може да удовлетвори учителя си и да постигне съвършенство по нечестен начин. Взимайки пръста на Екалавя, той би предотвратил и всяка бъдеща заплаха от страна на нишадхеца или племето му към Куру.

Дрона погледна в очакване нишадхския принц. Екалавя незабавно извади ловния си нож. Макар да бе неспособен да приеме първата заповед на Дрона, принцът не искаше да носи позора, че не е пожелал да даде дакшина на своя гуру. Освен това знаеше, че с цялото му познание и умения би било свършено, ако откажеше искането на Дрона. Без ни най-малко колебание той отряза палеца си и му го подаде.

Дрона го взе и благодари на принца. След като го благослови с длан, той бързо си тръгна, последван от облекчения Арджуна. С решителните си действия Дрона категорично бе спазил религиозните принципи.

5.
Демонстрацията на бойни умения

Сред учениците на Дрона смъртните съперници Бхима и Дурьодхана станаха несравними в боя с боздуган. Юдхищхира бе най-добър в хвърлянето на копие и в битката с колесници, Накула и Сахадева станаха съвършени фехтовачи, а Ашватхама проявяваше най-големи способности в боравенето с мистични оръжия. Арджуна обаче надминаваше всички във всичко. Той бе станал „атиратха“ — воин, способен да се сражава едновременно с 60 000 бойци. Това само усилваше завистта, която синовете на Дхритаращра чувстваха към него, както и към неговия брат, могъщия Бхима.

Веднъж Дрона реши да изпита способностите на учениците си. Той постави изкуствена птица високо на едно дърво и като събра всички принцове, им каза: „Вземете лъковете си и се прицелете в окото на птицата. Ще ви извиквам един по един да стреляте.“

Първи беше Юдхищхира. Когато бе поставил стрелата си на лъка и се бе прицелил, Дрона го попита: „Кажи ми какво виждаш, принце?“

Юдхищхира отговори, че вижда братята си, Дрона, дървото и птицата. Учителят отново и отново го питаше какво вижда и всеки път получаваше все същия отговор. Най-сетне Дрона му се скара и го отстрани, без да е изстрелял стрелата си: „Бездруго няма да успееш да улучиш целта“, каза той с раздразнение.

Следващият повикан бе Дурьодхана. Когато бе готов да стреля, Дрона му зададе същия въпрос. Принцът отговори същото каквото и Юдхищхира и Дрона също го отпрати. Всеки един от принцовете, когато бе повикан, отговаряше по подобен начин и Дрона не позволи на никого да стреля по птицата.

Последен бе повикан Арджуна. Когато бе готов да стреля и вече стоеше с изпънат в полукръг лък, Дрона попита: „Кажи ми какво виждаш. Виждаш ли ме, виждаш ли братята си и дървото?“

Арджуна отговори: „Виждам единствено птицата. Не виждам нито теб, нито братята си, нито дървото.“ Дрона остана доволен. Той изчака за миг, после попита: „Щом виждаш птицата, опиши ми я!“

Арджуна каза: „Не мога да я опиша, защото виждам само главата й, не виждам тялото й.“

Косите на Дрона настръхнаха. „Стреляй!“ — извика той.

Арджуна пусна стрелата си и тя улучи дървената птица в окото, премятайки я на земята. Със сълзи на радост в очите Дрона прегърна ученика си, а Дурьодхана и братята му наведоха разочаровано глави.

Известно време след това Дрона отиде заедно с принцовете да се изкъпят в Ганг. Още щом влезе във водата, го сграбчи свиреп крокодил. Макар че можеше да се освободи, Дрона започна да вика: „Момчета! Елате ми на помощ! Убийте този звяр и ме спасете!“

Принцовете се стъписаха и объркаха, виждайки учителя си в хватката на крокодила. Те се вцепениха от ужас — всички освен Арджуна. Той веднага изстреля пет стрели, които улучиха влечугото под водата и го разкъсаха на парчета. Пастта му се разтвори, освобождавайки крака на Дрона.

Дрона излезе на брега и отведе Арджуна настрани, където му каза: „Искам да ти дам най-великото оръжие. Приеми от мен знанието за Брахмастра, неустоимия снаряд, зареден с могъществото на Брахма. Това оръжие трябва да се използва единствено срещу нечовешки същества, защото в противен случай може да унищожи целия свят.“ След това Дрона каза на Арджуна, че никой никога няма да го превъзхожда в стрелбата с лък. Той вече бе непобедим.

Виждайки, че принцовете са станали достатъчно опитни във военното изкуство, Дрона отиде при Дхритаращра и му каза: „Господарю мой, синовете ти завършиха обучението си. С твое разрешение, сега те могат да покажат уменията си. Затова позволи ми да организирам една демонстрация.“

Дхритаращра благодари на Дрона, че е обучил принцовете, и каза: „Завиждам на онези, които ще могат да видят храбростта на синовете ми. Ще дойда на демонстрацията с Видура, той ще бъде очите ми. С него направете нужните приготовления, о, най-добър сред брамините.“

Дрона и Видура излязоха извън града и избраха обширно и равно парче земя. След като осветиха мястото с молитви и приношения към боговете, Дрона поиска вещи архитекти да построят голям стадион. Стадионът имаше широка централна част и издигащи се на четирите страни платформи. Богати търговци дариха средства, за да бъдат поставени хиляди дърворезбовани седалки, инкрустирани със слонова кост и бисери. Редици златни тронове, обсипани с корали и скъпоценни камъни, бяха изградени в царската ложа. Стените на стадиона се издигаха до небесата, украсени с високи бели пилони, на върховете на които бризът развяваше многоцветни знамена.

В благоприятен ден, определен от дворцовите астролози, гражданите навлязоха в стадиона, нетърпеливи да видят уменията, които принцовете ще покажат. Бхишма и Видура, водейки Дхритаращра под ръка, вървяха начело на процесията. Дрона и Крипа бяха непосредствено след тях заедно с останалите членове на царското семейство като Бахлика, Сомадатта и други царе, дошли на посещение от съседни царства. Цариците излязоха от града, облечени в блестящи сарита и украшения, заобиколени от много прислужници. Жените се възкачиха на царската трибуна като богини, възлизащи на планината Меру.

Тълпата от граждани от всички четири касти изпълни стадиона, удивена от красотата му. Огромни части от него бяха построени от чисто злато, инкрустирано с безценните камъни вайдуря. Стадионът бе украсен с неизброими гирлянди от пъстри цветя и нанизи перли. Шумът от препълнения с хора стадион бе като надигащ се океан. Кънтяха тромпети, биеха барабани, примесени с екота на хиляди раковини и развълнувания говор на хората.

Когато всички седнаха, Дрона излезе на арената заедно със своя син Ашватхама. Бе облечен в бели дрехи и обкичен с бели гирлянди; тялото му бе помазано с бяла сандалова паста. Косата и брадата му бяха също бели и заедно с могъщия си син той приличаше на Луната, придружена от Марс. Шумът на тълпата стихна при появата на Дрона, който повика много брамини да извършат благоприятни ритуали на арената. Из стадиона зазвучаха мантри. Изкусни музиканти засвириха едновременно на инструментите си и песните им наслаждаваха и успокояваха нетърпеливата публика.

Водени от Юдхищхира, на арената излязоха принцовете с походка на великолепни силни лъвове. Бяха облечени в сияйни ризници и носеха всякакви оръжия. Дрона им заповяда да покажат уменията си. Начело с Юдхищхира принцовете излизаха напред един по един. Яхваха бързоноги коне и ги яздеха съвършено, обикаляйки арената и стреляйки както по неподвижни, така и по движещи се мишени със стрели, на които бяха изписани имената им.

Стрелите летяха с хиляди във всички посоки и някои сред публиката се свиваха боязливо. Други не чувстваха страх, а очите им се бяха разширили от учудване. Викове: „Отлично! Браво!“ отекваха из стадиона. Ловкостта на принцовете в боравенето с оръжия, в ездата и в управляването на колесница спираше дъха. След като демонстрираха всички тези умения, те изтеглиха сините си мечове и с викове се втурнаха едни към други. Нападаха и парираха, сръчно избягвайки атаките си. Хората с наслада наблюдаваха грациозността, бързината и силата на принцовете.

След това Дрона извика Бхима и Дурьодхана да излязат напред, за да демонстрират бой с боздуган. Двамата герои се взираха един в друг и ревяха като освирепели бикове. Вдигнали високо масивните си железни боздугани, те се обикаляха с вперени един в друг погледи. Докато Видура описваше сцената на Дхритаращра, а Кунти — на Гандхари, принцовете си нанасяха ужасяващи удари. Боздуганите им се сблъскваха с гръмотевичен трясък, при който изригваше дъжд от искри във въздуха.

Публиката беше разделена. Някои подкрепяха Бхима, а други Дурьодхана. Стадионът кънтеше от възгласи: „Гледай могъщия Бхима!“ и „Виж силния Дурьодхана!“ Дрона видя, че боят става прекалено разгорещен, а хората прекалено възбудени. Той нареди на сина си да застане между двамата противници и да ги спре. Ашватхама се подчини на баща си и като се спусна бързо напред, успя да раздели принцовете.

След като Бхима и Дурьодхана се отдръпнаха, все още гледайки се втренчено, Дрона излезе на средата на арената. Той спря музикантите и проговори с глас, кънтящ като гръм: „Сега вижте уменията на Арджуна. Той ми е по-скъп от собственото ми дете. Този син на Индра няма равен в никое бойно умение.“

Докато Дрона говореше, Арджуна стъпи на арената. Облечен в златиста броня, с голям златен колчан стрели на гърба си, лъчезарният принц приличаше на облак, отразяващ лъчите на вечерното слънце, озарен от дъга и проблясващи мълнии. Непобедимият воин вървеше с походка на лъв и смразяваше всекиго, който срещнеше погледа му.

Тълпата се надигна с радостни викове. Хората надуха раковини и засвириха на музикални инструменти. „Този красив младеж е третият син на Кунти. Той е най-добрият и най-силният сред всички доблестни мъже“, казаха някои. „Той е син на всемогъщия Индра и е най-способният защитник на династията Куру“, добавиха други. Откъм публиката една след друга звучаха възхвали и като ги слушаше, Кунти усети от гърдите й да потича мляко. Заедно със сълзите й то обилно намокри гръдта й.

Дхритаращра попита Видура защо хората викат толкова щастливо. Когато Видура отговори, че това е заради появата на Арджуна, Дхритаращра каза: „Колко съм благословен аз с тримата синове на Кунти. Те са като три жертвени огъня, а Кунти е като свещеното масло.“

Но вътре в себе си Дхритаращра изгаряше. Защо хората не възхваляваха така собствените му синове? Нима Дурьодхана не бе равен на Арджуна? О, само да бе възможно да види какво става!

Видура описваше сцената на слепия цар. Арджуна демонстрираше небесни оръжия едно след друго. Той сътвори огън с оръжието Агнея; с оръжието Варуна призова тонове вода; с оръжието Ваявя предизвика ураганен вятър, а с оръжието Парджаня — проливен дъжд. Арджуна създаде земя с оръжието Бхаума, а оръжието Парватя направи така, че насред арената да се издигне хълм. Накрая, като призова оръжието Антардхана, той накара всичко това да изчезне.

Пред изумените зрители принцът прояви и всевъзможни видове мистични сили. За миг той изглеждаше висок като палма, в следващия ставаше малък като палец. Както стоеше на колесницата си, изведнъж се оказваше на земята надалече от нея. Дрона пусна един механичен железен глиган да тича бързо по арената и Арджуна изстреля в устата му пет стрели сякаш бяха една. Той заби двайсет стрели в кухината на кравешки рог, висящ на въже около кол. След като показа ловкостта си с лъка, Арджуна извади боздугана и меча си, демонстрирайки с двете оръжия множество сръчни движения.

Демонстрацията беше към края си. Музиката бе спряла и вълнението на тълпата стихваше. Внезапно откъм портите на стадиона се чу как някой удря една в друга ръцете си със страшна сила и реве като бесен слон. Очевидно бе пристигнал някакъв изключително силен мъж. Хората се оглеждаха, за да разберат откъде идва звукът, и се питаха: „Планините ли се пропукват? Или самата земя се разцепва на две?“ Други помислиха, че някой завистлив полубог е дошъл да прояви могъществото си.

Дрона скочи, заобиколен от петимата Пандави като луна, обкръжена от ярки звезди. Дурьодхана стоеше изправен заедно с братята си като Индра с небесните жители. Всички се взираха към портата. Право към тях вървеше воин, наподобяващ изпепеляващото слънце. Той носеше сияйна ризница, която изглежда, бе естествена част от тялото му, и бе украсен с обеци, блестящи като огън. Земята трепереше под стъпките му; той приличаше на ходеща планина. Тълпата застина. Всички гледаха новодошлия. Кой ли бе той?

Красивият млад мъж закрачи право към Дрона. Поклони му се равнодушно, а после поднесе почитания и на Крипа. Обръщайки се отново към Дрона, той заговори с глас, който се чу във всеки край на стадиона: „Аз съм Карна. С твое позволение, благородни брамине, ще демонстрирам умения, равни на тези на Арджуна. Нещо повече, ще надмина всички подвизи на сина на Кунти. Гледайте внимателно!“

Публиката се изправи едновременно, сякаш бе повдигната с някакъв невидим инструмент. Хората завикаха одобрително. Арджуна се почувства засрамен и гневен. Той свиваше и отпускаше юмруците си, покрити с ръкавици от кожата на игуана. Очите му пламтяха, докато гледаше Карна.

Дрона кимна в знак на съгласие и Карна излезе в средата на арената, където започна да демонстрира уменията си. Той изравни всяко постижение на Арджуна, а публиката ревеше от одобрение. Когато приключи, Дурьодхана излезе напред и силно го прегърна. Ето някой, който можеше да излезе насреща на надменния Арджуна! Този Пандава бе останал център на вниманието твърде дълго! Ето най-сетне някой, който бе равен на него! Със смях Дурьодхана каза на Карна: „Добре си дошъл, могъщи воине! Слава на щастливата съдба, която те доведе. Кажи ми какво мога да направя, за да те зарадвам? И аз, и цялото царство Куру сме на твоите услуги.“

Дурьодхана бе видял гнева на Арджуна. Той се усмихна на Пандава, докато Карна отвръщаше: „От думите ти разбирам, че желанието ми е вече осъществено. Копнея единствено за вечното ти приятелство. Но имам една молба: моля, позволи ми да вляза в битка с Арджуна.“

Арджуна скочи и грабна лъка си. Още в мига, в който бе видял арогантния Карна, той бе почувствал силно съперничество от негова страна. Може би щеше да има шанса да го разреши още сега.

Дурьодхана се засмя: „Наслаждавай се с мен на живота, герою!“ — отговори той. „Нека заедно да заживеем щастливо.“

Арджуна бе чул достатъчно. Той прекъсна Дурьодхана с гръмовен глас: „Карна, сега ще видиш каква съдба постига хората, които се натрапват и говорят, без да са поканени!“

Карна изсъска като проблясващ въглен: „Арджуна, тази арена не е само твоя. Тя е открита за всички герои, включително и за тези, които те превъзхождат. Защо спориш само с думи? Силните мъже не пилеят думите си. Говори със стрели, а аз ще отсека главата ти пред самите очи на твоя учител.“

Арджуна се обърна към Дрона, който леко кимна. Вперил поглед в Карна, младият Пандава се приближи, готов да се сражава. Дурьодхана прегърна Карна, който излезе срещу Арджуна с извадени оръжия. Внезапно небето притъмня от гъсти облаци и се раздра от светкавици. Огромната дъга на Индра се сведе над главите им. Облаците над Карна обаче изчезнаха и слънцето грееше ярко, обливайки в сияние тялото му. Синовете на Дхритаращра се бяха подредили зад Карна, докато Дрона, Крипа и Бхишма стояха зад Арджуна.

По терасите тълпата се раздели. Цариците също не знаеха кого да изберат между двамата герои. Когато те се изправиха един срещу друг, Кунти пребледня от ужас и загуби съзнание. Видура се изненада и нежно я вдигна, напръсквайки лицето й с прохладна вода. Попита я какво има, но Кунти не отговори. Тя седеше, хванала глава в ръцете си. Нима би могла да разкаже на някого тайната, която бе пазила толкова дълго? Царицата се взираше, трепереща от страх в арената, и се молеше мълчаливо в безпомощността си.

Точно когато двамата воини щяха да започнат двубоя, Крипа, който познаваше всички правила на боя, излезе напред и каза: „Синът на Панду е дете на Кунти и потомък на царствената династия Куру. Нека чуем към коя линия и династия принадлежи неговият противник. След като научи това, Партха може да реши дали да се сражава, или не.“ Крипа погледна Карна право в очите. Двубои се провеждаха само между равни.

Карна пламна и не отговори нищо. Ясно бе, че той не е от царско потекло. Като видя смущението му, Дурьодхана побърза да каже: „Благородството не зависи само от потеклото. Онези, които са героични предводители на воини, също могат да претендират за благородство, дори и да не са родени в царски династии. Но ако Арджуна ще се сражава само с някого, който е цар, то тогава незабавно ще даря на Карна царство.“

Без никакво отлагане Дурьодхана уреди церемонията по коронясването да бъде проведена веднага, на самата арена. Изпрати човек да донесе осветена вода и поръси с нея главата на Карна: „Ще бъдеш цар на Анга.“ Тълпата ликуваше, докато брамините изговаряха подходящи мантри и поднасяха на Карна ориз, цветя и свещена вода. Карна седна на златен трон, където започнаха да му веят с ветрило от опашка на як. Той бе дълбоко трогнат от приятелския жест на Дурьодхана и каза с развълнуван глас: „Какво мога да направя, че някога да ти се отплатя? Винаги ще бъда на твое разположение.“

Дурьодхана отговори: „Единственото, което желая, е приятелството ти.“

Двамата мъже се прегърнаха и гражданите се развълнуваха още повече. Точно когато двубоят между Карна и Арджуна щеше да започне, на арената внезапно се втурна друг човек, който трепереше от старост и се подкрепяше с тояжка. Потен и с разхлабени дрехи, той бързо се доближи до Карна. Карна веднага слезе от трона и се поклони в нозете му, с глава все още мокра от коронацията. После се изправи и каза на изненадания Дурьодхана: „Това е баща ми, Адхиратха.“

Адхиратха бе присъствал сред тълпата и искаше да поздрави сина си за коронацията. Той бе колесничар и незабавно бе разпознат като такъв както по дрехите, така и по името. Прегръщайки силно сина си, старецът проливаше радостни сълзи.

Виждайки това, Бхима му се подигра: „Един син на колесничар не заслужава да умре от ръката на Арджуна. По-добре хващай камшика и подкарай някоя колесница. Ти заслужаваш да царуваш над Анга не повече от куче, получило жертвените приношения, предназначени за боговете.“

Карна наведе смутено очи. Дурьодхана гневно скочи сред братята си като вбесен слон, изскачащ от езеро с лотоси: „Бхима, не трябва да говориш така. Нима би могъл човек като него да е от нисше потекло? Най-важното качество на героя е силата и храбростта му. А ние всички видяхме днес могъществото на Карна.“

След това Дурьодхана изброи различни богове и герои, чието раждане е било необикновено. Самият Дрона, казват, бил роден от делва, Крипа от туфа планински цветя, а великият полубог Картикея от стрък тръстика. Дори раждането на Пандавите бе мистериозно. „Нима може елен да роди лъв? Погледнете този мъж! Той има естествена ризница и носи благоприятни знаци. Изобщо не прилича на колесничар.“

Дурьодхана погледна предизвикателно Пандавите: „Ако на някой не му харесва, че съм коронясал Карна, нека излезе напред и приготви лъка си за битка.“

Тълпата бе взривена от смелите думи на Дурьодхана. Всички завикаха, а после стихнаха в очакване. Сега със сигурност щеше да има страшен двубой между двама могъщи герои. Но докато Дурьодхана говореше, слънцето бе залязло. Спорът трябваше да се разреши на следващия ден. Дурьодхана хвана Карна под ръка и го поведе извън арената, която сега бе осветена от безброй лампи. Пандавите също си тръгнаха заедно с Дрона, Крипа и Бхишма. Гражданите започнаха да се разотиват по домовете си. Някои говореха за Арджуна, други за Карна, а трети споменаваха Дурьодхана като герой на деня.

Кунти благодари вътрешно на Бога. Докато гледаше как Карна напуска арената, умът й се върна назад към деня на неговото раждане. Тя просто бе искала да изпита благословията на Дурваса. Нямаше никаква представа, че мантрата ще се окаже толкова силна. Кунти си спомни как бе лежала на леглото си, гледайки сияйното слънце, изгряващо над Ганг. Защо да не призове бога на слънцето? Бе изрекла наум мантрата и още в същия миг прекрасният Сурия вече стоеше пред нея. Кунти се бе смаяла, а после и ужасила, когато той й бе казал, че не може да си тръгне, без да я дари с дете. „Но аз съм още девица“, бе се опитала да възрази тя. „Какво ще си кажат всички!?“ Сурия се бе усмихнал. С неговата мистична сила тя щеше да зачене син и въпреки това да остане девица.

Със сълзи на очи, Кунти бутна бебето в течащата река.

Така бе и станало. Богът си бе отишъл, а когато бе изминало нужното време, момченцето се бе родило. Кунти се бе възхищавала на естествената му златна ризница и обеци, същите ризница и обеци, които бе видяла на Карна, когато той бе излязъл на арената. Тя помнеше как бе блестяла тази ризница в утринните лъчи, докато момченцето отплаваше в кошницата по реката. Кунти отново зарида, когато си спомни как не можеше да довери на никого, че е родила дете и как, ослепяла от сълзи, бе бутнала кошницата с бебето в течащата река. Навярно Адхиратха го бе намерил и бе отгледал сина й. Докато Карна се отдалечаваше заедно с Дурьодхана, Кунти поведе Гандхари обратно към двореца.

6.
Омразата на Кауравите нараства

Дошло бе време принцовете да напуснат школата на Дрона. За да е завършило обучението им, те трябваше да се отплатят на своя гуру с дакшина. По традиция самият гуру определяше дакшина. Дрона събра принцовете и каза: „Има едно-единствено нещо, което искам — да плените цар Друпада и да ми го доведете.“

Принцовете отговориха: „Така да бъде.“ Те знаеха за враждата на своя гуру с този цар. Друпада и Дрона бяха живели заедно като деца под грижите на мъдреца Агнивеша. Друпада бе обещал, че когато наследи царството си, ще даде половината на скъпия си приятел Дрона. След време, когато и двамата бяха вече пораснали, Дрона бе отишъл при Друпада да му припомни приятелството и обещанието му. Когато видял бедния Дрона, Друпада бе казал: „О, нещастни брамине, как така се считаш още за мой приятел? Отминалата дружба няма стойност. Приятелство може да съществува единствено между равни. Аз съм велик цар, а ти си бедняк. Не се опитвай да пробудиш връзка, която е мъртва отдавна.“

Така Друпада се бе надсмял над Дрона и му бе подхвърлил малко милостиня. Дълбоко оскърбен, Дрона бе напуснал Панчала, огромното царство на Друпада, решен да си отмъсти. И ето, дошло бе време за възмездие. Той обгърна с поглед съвършените си ученици, знаейки, че Друпада скоро ще съжалява за арогантността си.

Принцовете се качиха на колесниците си и препуснаха към Панчала. Придружени от многобройна конница, те скоро стигнаха до столицата на Друпада, Кампиля. Дурьодхана и братята му си съперничеха кой да води нападението. Те се втурнаха към градските порти с извадени оръжия и, надавайки силни викове, нахлуха в Кампиля по главната улица, докато ужасените граждани се скриваха в къщите си.

Дрона чакаше извън града с Пандавите. Арджуна бе предложил на братята си да не придружават Кауравите. „Те няма да успеят да победят могъщия Друпада — бе казал той. — Ние ще атакуваме след като те бъдат отблъснати.“

Друпада чу как Кауравите нахлуват в града и излезе от двореца си на своята огромна бяла колесница. Викайки от радост, че има възможността да се сражава, той препусна начело на армията си, за да защити града, като обсипваше враговете си с неустоими порои стрели. Бързината и лекотата, с които се движеше, караха Кауравите да мислят, че воюват с безброй Друпади. Царят се носеше безстрашно сред тях с колесницата си, лъкът му бе непрестанно опънат в кръг, а смъртоносните му стрели летяха във всички посоки.

Панчалийците надуха хиляди раковини и тромпети и заудряха на барабани, вдигайки шум, подобен на страховит лъвски рев. Друпада пронизваше кауравските принцове със стрелите си до замайване. Виждайки царя си в челните редици на битката, хората наизлязоха от домовете си, хвърляйки сопи, боздугани и всякакви други оръжия по Кауравите. Принцовете се оказаха обградени от хиляди нападатели и се почувстваха притиснати и сразени. Те побягнаха от града, преследвани от панчалийците.

Пандавите се разсмяха. Арджуна каза с презрение на Юдхищхира: „Ето ги горделивите Каурави, обърнати в бяг от Друпада. Тях ги бива единствено в приказките. Сега е време ние да се бием. Ти остани тук. Аз тръгвам с останалите.“

Юдхищхира остана в тила заедно с Дрона, а четиримата му братя препуснаха към Кампиля. Бхима тичаше с боздуган в ръка, а Арджуна го следваше на колесница с Накула и Сахадева от двете си страни. Панчалийците ги очакваха и бяха блокирали градските порти с редица слонове. Бхима се нахвърли върху тях с боздугана си. Със смазани глави, покрити в кръв, слоновете падаха на земята като скали, поразени от гръмотевица. Бхима се въртеше като бесен вихър сред панчалийските воини. Слонове, колесници и пехотинци падаха с хиляди. Пандавите отблъснаха вражеската сила, както пастирът подкарва стадо животни.

Арджуна, нетърпелив да зарадва учителя си, сипеше порои стрели над необятната панчалийска армия. Бързите остриета летяха в безкраен поток и пронизваха безпогрешно вражеските воини. Арджуна наподобяваше всепоглъщащия пожар в края на епохата. Пазен от двете страни от близнаците, той поваляше хиляди и хиляди войници.

Надаващ лъвски ревове, Друпада препускаше начело на своя ескадрон. Водени от царя си, воините организираха мощна контраатака срещу Пандавите. Стрели, ками, копия и боздугани се сипеха върху четиримата братя. Арджуна ги отбиваше всичките със стрелите си. Панчалийците го разгневиха със свирепата си атака и той се биеше с удвоена енергичност. Враговете му не забелязваха дори миг промеждутък, докато вадеше стрелите от колчана си и опъваше лъка си, за да ги изстреля. Единственото, което виждаха, беше неспирният поток стрели, летящ насреща им. Могъщите панчалийски воини завикаха във възхвала на храбростта му.

Заедно с главнокомандващия Сатяджит, Друпада лично се впусна към Арджуна. И царят, и Сатяджит бяха воини, способни да се сражават едновременно с хиляди бойци. Друпада нападна Арджуна със стотици остри стрели, надавайки силни викове. Без да се оставя да бъде атакуван, Арджуна прониза Сатяджит с десет стрели, като едновременно с това разтроши лъка му с още три. Виждайки този дивен подвиг, останалите воини завикаха одобрително. Сатяджит грабна друг лък и на мига простреля впряга на Арджуна, както и колесничаря му. Арджуна отново разцепи лъка на Сатяджит, уби конете му и разби колесницата му.

Друпада бързо се впусна на помощ на своя главнокомандващ. Последва мощен обмен на стрели и други оръжия между царя и Арджуна. Постепенно Арджуна надделя над Друпада. Той строши лъка и разкъса ризницата му, повали флага му и уби конете му. Виждайки объркването на владетеля, Арджуна захвърли собствения си лък и вдигна огромен ятаган. Скачайки от колесницата си, той се нахвърли върху Друпада, залови го и опря острието на гърлото му.

Междувременно Бхима бе унищожил ескадроните на Друпада. Арджуна му извика да се оттегли. Бяха постигнали целта си, Друпада бе заловен. Войските видяха тежкото положение на царя си и се отдръпнаха уплашени. Арджуна довлече Друпада на собствената си колесница и потегли назад към Дрона.

Когато видя пленения цар, Дрона се усмихна: „Е, могъщи владетелю, копнееш ли сега да възродим старото приятелство? Струва ми се, че вече царството и богатството ти са мои.“

Друпада се засрами и се изчерви силно. Той сведе поглед, когато Дрона продължи: „Не се бой за живота си; аз съм брамин и мой дълг е винаги да прощавам. Истината е, че винаги съм те обичал, още от времето когато бяхме деца.“

След това Дрона заповяда на Арджуна да освободи Друпада. Царят слушаше мълчаливо думите на брамина: „Аз все още жадувам за приятелството ти, Друпада, но как може някой, който не е цар да бъде приятел на цар? Затова реших да ти позволя да запазиш половината си царство. Ще взема само другата половина.“

Друпада не беше в позиция да оспорва. Той знаеше, че бойната мощ на Дрона надвишава неговата — особено сега, когато могъщите Куру му бяха ученици. Не можеше да го победи в битка. Друпада кимна в знак на съгласие. „Ти си истински благородна душа, за да постъпваш по такъв начин, Дрона — отговори той, призовавайки цялото си търпение. — Възвишените личности като теб са винаги великодушни. Аз също копнея за приятелството ти. Нека живеем в мир, като всеки владее своята половина от Панчала.“

Друпада възложи на брамините да изпълнят съответните ритуали и предостави северната половина от царството си на Дрона, който след това замина с Пандавите за Хастинапура. Друпада изгаряше от нанесеното му унижение. Той трябваше да възстанови честта си. Потънал в размисли, царят се завърна в своя дворец.

На връщане към Хастинапура Дрона се бе качил на колесницата на Арджуна и му говореше с обич. Той бе привързан към Пандава нежно, като към собствен син, и знаеше, че няма нищо, което Арджуна не би сторил за него. Дрона каза: „Принце, сега ти си най-добрият стрелец в света. Макар да ми се изплати като победи Друпада, ще ти поискам още едно нещо като дакшина. Ще трябва да се биеш с мен, когато изляза насреща ти.“

Арджуна погледна изненадано учителя си. Как въобще някога би могъл да се сражава срещу него? Въпреки това той отговори без колебание: „Ще го направя. Аз съм твой вечен слуга.“

* * *

Всички Куру научиха за едно необикновено събитие, случило се в Матхура, родният град на Кунти. Кунти имаше брат на име Васудева, който бе пленен от злия цар Камса. Този силен монарх безпощадно измъчваше брамините и останалите царе. Чувайки божествено пророчество, че осмият син на Васудева ще го убие, Камса бе хвърлил в затвора Васудева и съпругата му Деваки. После бе убил първите им шест деца още при раждането. Но въпреки бдителността му седмото и осмото дете — Баларама и Кришна — бяха избягнали смъртта. По тайнствен, мистичен начин Кришна бе отнесен от Матхура и отгледан във Вриндавана, малко пастирско селище, от водача на пастирите, Нанда. Великите риши твърдяха, че Кришна е самият Върховен Бог и че поради собствената му божествена подредба е станало така, че да отиде във Вриндавана. Куру, удивени, научиха от мъдреците, че самият Бог се е появил в съседното царство на Яду.

Когато станал юноша, Кришна се завърнал в Матхура и убил Камса с голи ръце. Този страховит подвиг удивил всички, които го видели, и потвърдил божествената идентичност на Кришна. Камса бе всявал ужас дори в сърцата на боговете. Не съществуваше земен владетел, способен да се изправи насреща му. Ала младият Кришна, макар че беше още момче, и неговият брат Баларама, бяха победили войските и генералите на Камса, убивайки накрая и царя, и злонамерените му министри. След това двамата братя бяха станали водачи на династията Яду. Те поддържаха приятелски отношения с династията Куру от Хастинапура, вълнувайки се особено от благополучието на своята леля Кунти и на петимата й синове.

Баларама, за когото ришите също казваха, че е проявление на Върховния Бог, се бе прочул като несравним боец с боздуган. По молба на Дрона, той се съгласи да обучава Бхима и Дурьодхана в това умение. Така Баларама прекара известно време в Хастинапура. Докато живееше там, той стана свидетел на силната враждебност и завист, която Кауравите изпитваха към братовчедите си. Когато Кришна научи за това, той се притесни за Кунти и синовете й. Затова помоли един от своите съветници, Акрура, да отиде в Хастинапура и да прецени ситуацията, дали има нужда от помощ.

Куру приеха приятелски Акрура. Кунти беше изключително щастлива да го види. Тя го разпитваше за роднините и близките си в Матхура, и особено се интересуваше да научи всичко за Кришна, когото приемаше за Върховния Бог. „Спомня ли си моят племенник Кришна за мен и за синовете ми?“ — питаше тя. „Знае ли как страдам сред враговете си, като сърна сред вълци?“

Акрура я помоли да му каже повече за положението в града и тя започна да разказва всичко. Кунти знаеше, че Дурьодхана и братята му постоянно замислят интриги срещу синовете й. Кауравите не можеха да приемат това, че Пандавите ги превъзхождат по качества. Унижението, което бяха получили наскоро в Кампиля, още повече бе усилило желанието им да премахнат синовете на Панду. Кунти говореше на Акрура със сълзи на очи: „Ще дойде ли тук Кришна да ме утеши? Аз винаги се моля на него, всесилния закрилник на вселената. Истината е, че не намирам друго убежище нито за себе си, нито за синовете си.“

Кунти плачеше за Кришна пред Акрура. Той нежно я увери, че Кришна често говори за нея и го е изпратил да прецени ситуацията. И Акрура, и Видура успокоиха Кунти, напомняйки й за необикновения произход на синовете й. Младите Пандави бяха експанзии на боговете. Нямаше как злонамерените принцове Каурави да ги победят.

Акрура остана в Хастинапура няколко месеца. След като прецени, че разбира напълно какво е положението, реши, че е време да се връща в Матхура. Преди да замине обаче, той се срещна с Дхритаращра, за да му предложи съвет. В крайна сметка слепият цар бе отговорен за действията на синовете си и определено би могъл да контролира поведението им, стига да пожелаеше. Акрура каза: „Скъпи Царю, ти наследи трона единствено, защото брат ти Панду ни напусна преждевременно. Затова по право неговите синове могат да претендират за престола. Не бива да ги пренебрегваш в услуга на собствените си синове.“

Акрура посъветва Дхритаращра да управлява според моралните принципи. Той би трябвало да се отнася по еднакъв начин към всичките си поданици, още повече пък към Пандавите, собствените му племенници и наследници на трона. Прекалената привързаност към близките е просто породена от невежество. Всяко същество на света се ражда само и умира само. То преживява резултатите на собствените си добри и лоши действия, и накрая напуска сегашното си тяло, за да приеме друго. Вярването, че едно същество е роднина на друго, не е нищо повече от илюзия.

Докато Акрура говореше, Дхритаращра слушаше безмълвно. Той разбра за какво намекваха думите на Акрура. Акрура изрази ясно, че каузата на Пандавите е праведна и че ако им се противопостави, царят ще постигне единствено скръб. Дхритаращра продължаваше да мълчи и когато Акрура заключи: „Като облагодетелстваш собствените си синове, о, господарю на земята, ти действаш от невежество. Как тогава изобщо се надяваш на добър резултат? Невежеството винаги води до страдание. Затова постъпвай добродетелно и се отнасяй към синовете на Панду, както справедливо заслужават.“

Дхритаращра въздъхна: „Мъдри Акрура, думите ти са като безсмъртния нектар на боговете. Мога да продължавам да ги слушам вечно. Ти говориш истината. Но точно както човек, който е пред прага на смъртта, не може да бъде спасен от нектар, така и твоите думи не остават в сърцето ми.“

Дхритаращра призна, че е заслепен от обичта си към своите синове. Той довери на Акрура, че се чувства безпомощен да се освободи от тази привързаност. Както Кунти, царят също разбираше позицията на Кришна. „Със сигурност всичко се случва по волята на Върховния. Никой човек не може да повлияе на Божията воля. Сега той е дошъл да облекчи земята от товара й и това неизбежно ще се случи. Какво мога да направя аз? Съдбата без съмнение е всесилна.“

Дхритаращра бе чувал ришите да говорят за мисията на Кришна да унищожи многото демонични царе, превзели земята. Панду бе успял да ги възпре, но след като се бе оттеглил, те се бяха обединили в съюзи и бяха събрали огромни армии, представлявайки постоянна заплаха за мира в света.

Акрура разбра, че Дхритаращра е поел в посока, която щеше да доведе до собствената му гибел. Като показваше пристрастие към синовете си в ущърб на Пандавите, царят щеше да предизвика помежду им конфликт, чийто резултат щеше да бъде унищожението на династията Куру. Акрура разбираше, че няма какво повече да направи. Дхритаращра отказваше да поеме отговорността за действията си. Сбогувайки се с царя, Акрура отпътува за Матхура.

След като Акрура замина, Дхритаращра размисли над думите му. Вярно бе, че синовете на Панду бяха законните наследници на царството. Това не можеше да се отрече. Очевидно бе, че най-големият от тях, Юдхищхира, имаше качествата да бъде цар. Дхритаращра виждаше колко се отличаваше принцът със своята честност, търпение, доброта и непоколебимо придържане към дълга. Заедно с братята си той бе безспорен любимец на всички. Хората бяха обичали Панду и сега им се струваше, че той се е завърнал сред тях чрез синовете си. Навсякъде те явно изразяваха желанието си да видят Юдхищхира коронясан за цар. Дхритаращра бе дочувал разговорите им: „Вече имаме прекрасен принц. Защо слепият Дхритаращра още е на престола? Нека поставим там благочестивия Юдхищхира. Той със сигурност ще бъде добродетелен и великодушен владетел.“

Дхритаращра се посъветва с Бхишма, Видура и брамините. Всички бяха съгласни, че Юдхищхира трябва да бъде провъзгласен за принц регент. Скоро церемонията бе извършена и народът ликуваше.

Дурьодхана обаче кипеше от негодувание. Как така баща му го бе пренебрегнал и бе издигнал Юдхищхира за регент? Когато Бхима се надсмя над страданието му, правейки го още по-непоносимо, той отиде заедно с Карна и Духшасана при Шакуни, за да измислят начин как да се избавят от Пандавите.

Очите на Шакуни се присвиха, докато Дурьодхана и останалите даваха воля на яростта си. Той допря върховете на пръстите си в размисъл. „Единственият начин — каза той накрая — е да бъдат отведени Пандавите далеч от Хастинапура на място, където безпрепятствено да бъдат убити. Трябва така да подготвим нещата, че да изгорят до смърт и това да изглежда като нещастен случай.“

Дурьодхана се засмя, но Карна не бе сигурен. Той не харесваше непочтените методи на Шакуни. „Само страхливецът прибягва до измама и подмолност. Силният мъж предпочита открита битка. След като Пандавите са наши врагове, нека излезем на бойното поле да разрешим спора.“

Шакуни присви устни, после леко се усмихна: „Дете мое, силен си, но неразумен. Явно забравяш за свръхчовешката сила на Бхима. Нима не помниш и случилото се в Кампиля? Всички кауравски принцове заедно с тебе не можаха да победят Друпада. А Пандавите успяха, въпреки че бяха едва четирима. Не мисля, че можем да спечелим битка срещу петимата братя. Вслушай се в думите ми.“

Напомнянето за Кампиля смути Карна; той нададе гневен вик. Там ги били победили от засада. Друпада се бил оказал по-силен, отколкото очаквали. Пандавите били имали предимството да се изправят срещу него, след като били узнали истинската му мощ. Следващият път, ако Пандавите се изправят директно срещу Кауравите, ще бъде различно. Карна поклати глава и излезе от стаята с думите: „Правете каквото искате, аз няма да участвам в заговор на страхливци!“

Коварният Шакуни бе обмислил внимателно ситуацията и накара Дурьодхана да отиде при баща си и да настоява Пандавите да бъдат отпратени надалеч. Като знаеше, че Дхритаращра не може да му откаже нищо, Дурьодхана бавно кимна. Той вярваше на преценките на Шакуни. Заедно те уточниха подробностите от плана. После Дурьодхана влезе при царя.

* * *

Дхритаращра виждаше омразата на синовете си към Пандавите и знаеше, че изборът на Юдхищхира за пряк наследник е тежък удар за Дурьодхана. Царят обмисляше какво може да направи за синовете си. Той бе разговарял с Шакуни. Като знаеше, че Дхритаращра никога не действа, без да се посъветва, шуреят му предложи да се допита до неговия близък приятел, брамина Каника. Той, бе казал Шакуни, е опитен в държавническото изкуство и политиката. След това лично доведе Каника при Дхритаращра.

Каника каза на царя, че не бива да изпитва угризения да премахне из корен враговете си, преди те да са му причинили вреда. „Ако за теб Пандавите са врагове, тогава ги премахни без колебание с всякакви възможни средства.“ Каника го предупреди, че тъй като те са по-силни от синовете му, пряката конфронтация най-вероятно не би имала успех. Затова по-добре би било да се използват заобиколни методи. Междувременно царят трябва да продължава да се преструва на доброжелател на Пандавите, но при първа възможност да нанесе удар.

Дхритаращра благодари на брамина за съвета и го освободи. Известно време остана в усамотение в покоите си. Мисълта да убие синовете на Панду го натъжаваше. Може би имаше някаква друга възможност да ги отстрани от Хастинапура. Докато бяха там, собствените му синове никога нямаше да са щастливи. Дурьодхана не спираше да се оплаква от братовчедите си. Сега управлението отново щеше да премине към наследниците на Панду. Дхритаращра се бе наслаждавал на възможността да заема престола на Хастинапура като световен император. Макар да беше първородният син, а следователно и първи престолонаследник, той бе мислил, че слепотата му завинаги го е лишила от възможността да царува. Но в годините след напускането на Панду той бе свикнал да властва. Не му беше лесно да се откаже от това.

Докато Дхритаращра седеше в затъмнената си стая, при него влезе Дурьодхана. Царят чу приближаващите се тежки стъпки на сина си и въздишката му, докато присядаше до него. Дхритаращра с нежност поздрави сина си и го попита какво го измъчва.

„Научавам лоши новини за царството, татко. Гражданите стават неспокойни, искат възможно по-скоро да отстъпиш трона на Пандавите. «За какво ни е сляп цар, след като Юдхищхира вече порасна?» — така говорят. Не ги е грижа нито за теб, нито за мен.“

Дурьодхана рязко стана и започна да крачи напред-назад сред звъна на златните си украшения, удряйки в дланта си свития си юмрук: „Скоро ще трябва да се подчиняваме на Пандавите. Те ще бъдат царе, а след тях престола ще наследят синовете им, докато нашият род ще потъва в нещастие. Ще изгубим властта и почитта, на които така дълго се радвахме. Нима би могло да има нещо по-болезнено? Мислих дълго как да се избавим от тази беда. Слушай, ще ти обясня плана си.“

Дурьодхана предложи първо Пандавите да бъдат отпратени в някой далечен град. Под предлог, че ги изпращат на почивка, те можеха да заминат за Варанавата, където скоро щеше да се проведе величествен фестивал в чест на Шива. Градът бе прочут със забележителностите си. Несъмнено Пандавите с радост биха го посетили. А след като веднъж си тръгнат от Хастинапура, много вероятно е никога да не се завърнат.

Дхритаращра веднага разбра какво намеква синът му. Нима би могъл да се съгласи? „Панду винаги е бил добродетелен — каза той. — Не го интересуваха богатствата. Благородният ми брат винаги ми е бил верен. Даде ми всичко, включително и това обширно и процъфтяващо царство. Как бих могъл да сторя зло на децата му?“

Дхритаращра добави още и че хората обичат Пандавите и биха се разгневили, ако ги отпратят. Възможно бе дори да се разбунтуват и да ги свалят от власт. Със сигурност и Бхишма, и останалите старши Куру щяха да подкрепят Пандавите.

Дурьодхана бе подготвен за тези възражения. Той обясни, че преди да отпратят Пандавите надалеч, Кауравите трябва да опитат да спечелят благоразположението на народа. Като раздадат богатства и почести, те трябваше да си осигурят любовта и верността им. А после, в отсъствието на Пандавите, би било възможно Дурьодхана да стане цар. Принцът продължи: „След като веднъж укрепя позицията си в Хастинапура, Кунти и синовете й могат дори да се върнат. Не се безпокой за тяхното благополучие.“

Дхритаращра се изправи и се наклони към сина си: „Точно такива мисли минаваха и през моя ум, но не им давах глас, защото са греховни. Все още имам съмнения. Как предлагаш да се отнесем с Бхишма, Видура, Дрона и Крипа? Те обичат Пандавите като родни синове.“

Дурьодхана се подсмихна: „Бхишма ще запази неутралитет както винаги. Синът на Дрона е мой предан поддръжник. Баща му никога няма да тръгне срещу него. Дрона е женен за сестрата на Крипа, затова и подкрепата на Крипа е сигурна. Видура е единственият, на когото не можем да имаме доверие — той със сигурност ще вземе страната на Пандавите — но какво може да направи сам?“

Дурьодхана молеше баща си да даде съгласието си. Ако позволяха на Пандавите да останат в Хастинапура, щеше да му е трудно да продължи да живее. Сърцето му изгаряше и дните му минаваха в постоянна тревога.

Дхритаращра бе раздвоен. Известно време той седя и въздиша, но най-накрая даде съгласието си. Та нали в крайна сметка всичко беше в ръцете на Провидението. Нима би могъл той, обикновеният смъртен, изпълнен с желания и страхове, да направи нещо против волята на съдбата? Царят повика слугите си и се оттегли за през нощта.

7.
Пандавите са отпратени

През последвалите седмици Дурьодхана и братята му постепенно започнаха да печелят народа. Те щедро раздаваха богатства и почести и осигуряваха на гражданите всевъзможни развлечения и удоволствия. Министрите на Дхритаращра не спираха да говорят в двореца за Варанавата, както бяха инструктирани от царя. Пандавите ги слушаха как описват красотите на града: „Скоро ще започне фестивалът Пашупата. Шествието е несравнимо с никое друго по света. Украсите, скъпоценностите, съкровищата и забавленията са радост за сърцето.“

Младите принцове бяха заинтригувани. Когато Дхритаращра разбра, че любопитството им нараства, той каза: „Напоследък слушам много за Варанавата. Струва ми се, че на вас, момчета, много ще ви хареса да посетите този град. Защо не направите официално посещение? Раздайте милостиня на народа и си отдъхнете. След като прекарате добре там, можете да се върнете, когато решите.“

Юдхищхира се вгледа внимателно в слепия монарх. Защо не изпрати собствените си синове във Варанавата? Юдхищхира бе забелязал необичайна доброта, която Дурьодхана проявяваше напоследък към хората, и знаеше, че замисля някакъв заговор. Но се чувстваше безпомощен. Той реши, че е най-добре да последва предложението на царя. Позицията им не бе силна. Пандавите имаха малко приятели и поддръжници, а царските синове винаги бяха склонни да им сторят зло по всеки възможен начин. Може би щеше да е по-добре да бъдат известно време далеч от Хастинапура.

Бе определен ден за заминаването на Пандавите. Дурьодхана едва успяваше да скрие радостта си. Той веднага започна да подготвя плана, като повика доверения си съветник, Пурочана. Като го хвана под ръка, принцът каза: „Този свят с всичките му съкровища е толкова твой, колкото е и мой. Трябва да действаш така, че да ги опазиш. Ти си най-довереният ми поддръжник. Аз напълно завися от тебе. Слушай ме сега, ще ти кажа какво трябва да свършиш, и то тайно. Не повтаряй пред никого онова, което ще ти кажа.“

Дурьодхана поиска от Пурочана да замине незабавно за Варанавата. С помощта на умели и доверени занаятчии, той трябваше да построи там просторна къща за Пандавите. Сградата щеше да бъде елегантна и богато обзаведена, но изградена изцяло от запалителен материал. „Смесете гхи и масло с пръст и обилно количество шеллак. Измажете стените с тази мазилка, а отгоре внимателно ги боядисайте. След това изпълнете къщата с аромати, така че никой да не заподозре нищо.“

Принцът също така нареди на Пурочана да сложи навсякъде делви с масло и гхи. Искаше да е сигурен, че сградата ще изгори до основи за няколко минути. После Дурьодхана разкри целия план, който бе измислил с Шакуни. Пурочана трябваше да посрещне Пандавите още щом пристигнеха във Варанавата. След това трябваше да ги покани в къщата им, като ги увери, че е специално построена за тях по заповед на царя. Пурочана щеше да живее заедно с тях, за да намали подозренията им. И в миг, в който най-малко очакваха това, трябваше да подпали къщата, докато спят.

Дурьодхана хвана ръката на своя министър: „Всичко зависи от тебе, Пурочана. Знай, че ще те възнаградя с несметни богатства, ако направиш това за мен. Тръгвай веднага, защото Пандавите ще пристигнат скоро.“

Пурочана обеща да изпълни всичко, което му бе наредено. Като събра нужните му хора, той незабавно замина за Варанавата с бърза колесница, теглена от магарета. А щом пристигнаха, веднага започнаха строежа на къщата.

В деня на заминаването си, Пандавите отидоха да се поклонят пред по-възрастните. Те докоснаха нозете на Бхишма и Дхритаращра и с любов прегърнаха онези, които им бяха равни. Сбогувайки се с дамите, те почтително ги обиколиха с допрени длани, а после се качиха на красивите си златни колесници. Хората се тълпяха наоколо им, докато се приготвяха да заминат, а след това последваха колесниците, които бавно напускаха града. Младите принцове си тръгваха с тъга от дома и близките си. Виждайки тъгата им, някои от хората заговориха. Един брамин каза: „Цар Дхритаращра не е безпристрастен. Той предпочита синовете си пред тези праведни принцове. Синовете на Панду никога не биха извършили грях. Те са безупречни и чисти и не заслужават да бъдат отпратени.“ Някои от хората порицаваха Бхишма, че позволява това да се случи, други укоряваха слепия цар и синовете му. Мнозина заявиха, че по-скоро биха отишли с Пандавите във Варанавата, отколкото да останат при коравосърдечния монарх.

Юдхищхира ги спря: „Царят е наш баща, наставник и висшестоящ. Той винаги заслужава почитта ни и трябва да му се подчиняваме безпрекословно. Такова е вечното напътствие в писанията; нека му се покорим с умиротворен ум.“ Когато настане време — каза той — хората биха могли да отдадат служене на него и братята му по друг начин. Тогава гражданите обиколиха почтително колесниците и си тръгнаха със сълзи на очи.

Когато Пандавите стигнаха до края на града, те срещнаха Видура. Той бе узнал за плановете на Дурьодхана от дворцовите си шпиони. Видура искаше да предупреди Юдхищхира, без никой друг да разбере посланието му. Като застана пред принца, който все още бе наобиколен от тълпи граждани, той заговори на езика на горските племена. Изразявайки се загадъчно и неясно, Видура каза: „Човек, който знае, че съществуват оръжия, способни да съсекат тялото, макар и да не са направени от метал, няма да пострада от тях. Той ще оцелее, защото разбира, че онзи, който поглъща дървета и треви, не достига до обитателите на горските бърлоги. Винаги бди! Който постоянно владее сетивата си, не може да бъде победен от никакъв враг.“

Видура говори няколко минути и Юдхищхира, който знаеше различни езици, разбра смисъла, въпреки че посланието беше неразбираемо за останалите. Когато Видура свърши, Юдхищхира отговори: „Разбирам.“ Видура се усмихна, почтително обиколи принцовете и след като се сбогува, се върна в дома си.

По пътя към Варанавата Кунти попита Юдхищхира какво му бе казал Видура. Принцът обясни, че Видура ги е предупредил, че къщата им във Варанавата ще бъде подпалена. Бе казал също, че начинът да се спасят ще им бъде разкрит. „Накрая мъдрият Видура добави, че онзи, който умее да се владее, ще наследи земята.“

Когато гражданите на Варанавата научиха, че прославените братя Пандави приближават града им, те наизлязоха с хиляди да ги посрещнат. Хората видяха Юдхищхира да води братята си, както Индра води обитателите на рая. Те почетоха и поздравиха принцовете и ги въведоха в града си сред звуци от тромпети, барабани и раковини. Ликуващи викове изпълваха въздуха, докато братята бавно минаваха по пътя. Достигайки централната улица на града, Пандавите слязоха от колесниците си и най-напред отидоха да се видят с брамините; след това се срещнаха с градската управа, с воините, с търговците, а накрая и със занаятчиите и прислужниците.

След като приветствията приключиха, Пандавите бяха приети за гости на един от главните управници на града. Като помнеха предупреждението на Видура, без да знаят какво да очакват, те останаха там десет дни. Тогава Пурочана ги извести, че собствената им резиденция е готова. Той лично въведе принцовете и Кунти в сградата, наречена „Благословената къща“. Докато влизаха, Юдхищхира каза тихо на Бхима: „От миризмата разбирам, че тази къща е построена от шеллак и други запалителни материали, просмукани с масло и гхи. Без съмнение Пурочана възнамерява да ни изгори живи тук. Всичко е точно както ми каза Видура. Вероятно Дурьодхана е поверил на Пурочана задачата да ни убие.“

Бхима отговори: „Тогава защо да живеем в този смъртоносен капан? Нека се върнем, където бяхме досега.“

Юдхищхира не считаше идеята на Бхима за разумна: „Ако дадем повод на Пурочана да мисли, че го подозираме, той може да опита какво ли не, за да ни убие. Очевидно той е безскрупулен и е готов на всичко, за да изпълни заповедта на злия Дурьодхана. Не бива по никакъв начин да показваме, че знаем за злокобните му намерения.“

След като Пурочана се оттегли, братята започнаха да обсъждат ситуацията открито. Юдхищхира каза, че трябва да прокопаят тунел под къщата, за да могат да избягат, когато удари часът. Такова беше напътствието на Видура. Бхима и Арджуна не разбираха защо трябва да живеят в страх от Дурьодхана. Защо да не го предизвикат открито? Бхима беше особено разгневен, спомняйки си опитите на Дурьодхана да го отрови. Той удари бицепсите си и каза заплашително: „Само ми заповядай, скъпи братко, и начаса ще унищожа Кауравите с голи ръце!“

Успокоявайки разгневения си брат, Юдхищхира отговори: „Не, не бива сега да предизвикваме Кауравите. Позицията ни не е равна с тяхната. Те са сто, а ние сме петима. Притежават положение, власт, приятели, съюзници и богатство. Дхритаращра никога няма да се откаже от синовете си, а Бхишма и Дрона винаги ще подкрепят царя. Не можем да се конфронтираме с Куру директно.“

Близнаците предложиха незабавно да напуснат Варанавата. Юдхищхира отново не беше съгласен: „Ако разбере, че сме избягали, Дурьодхана ще разпрати шпиони да ни намерят и да ни убият по какви ли не коварни начини.“

Юдхищхира реши, че най-надеждно е да продължат да живеят в къщата от шеллак, без да дават израз, че знаят за опасността. Винаги нащрек, те трябваше междувременно да подготвят тунел за бягство под къщата. Освен това щяха да прекарват дните си уж ловувайки из горите, а всъщност в търсене на път, който да ги изведе далеч от града. Когато Пурочана опожареше къщата, те щяха да тръгнат без никой да разбере. Дурьодхана щеше да мисли, че са мъртви и нямаше да ги преследва.

Братята му се съгласиха. Заедно претърсиха къщата, за да намерят най-подходящото място за тунела. В това време пристигна човек, който се представи за приятел на Видура. Той каза на Юдхищхира, че е опитен миньор, изпратен от Видура с вестта, че в някоя от нощите на новолунието Пурочана планира да запали къщата.

Юдхищхира внимателно се вгледа в човека. Не беше ли това поредното коварство на Дурьодхана? Миньорът го увери в противното, споменавайки разговора с Видура на наречието на горските племена. Тогава Юдхищхира го прие топло и каза: „Благородният Видура винаги ни закриля. Какво щастие е, че те е изпратил тук. Коварният и порочен Дурьодхана е наредил да ни построят къща от всевъзможни запалителни материали. Използвайки богатството и съюзниците си, той ни преследва неотклонно.“

Миньорът каза, че ще започне работата по подземния тунел веднага. Той започна да копае от средата на къщата, прикривайки грижливо отвора с дъски и големи килими.

Докато миньорът работеше, Пандавите прекарваха дните си, бродейки из околните гори. Те скоро откриха пътека, извеждаща далеч от Варанавата през джунглата. Живеейки в къщата, братята даваха вид пред Пурочана, че са спокойни и щастливи, за да не събудят подозренията му, но нощем спяха въоръжени, а един от тях винаги бдеше, за да не би Пурочана да предприеме неочакван ход. Никой освен миньора не знаеше за плановете им.

Така изминаха няколко месеца. Пурочана беше спокоен, мислейки, че Пандавите не се досещат за намеренията му. Когато Юдхищхира видя, че министърът не подозира нищо и им се доверява напълно, той каза на братята си: „Нека изпреварим Пурочана преди да е успял да осъществи своя план. По-добре сами да запалим къщата и да избягаме.“

Тунелът беше завършен. Според Юдхищхира надеждата им бе в това да накарат Дурьодхана да мисли, че планът му е успял. Това би им позволило да избягат, без да бъдат преследвани. А после щяха да имат време да премислят следващата си стъпка. Като обсъдиха всичко внимателно, братята решиха, че ще запалят къщата следващата нощ.

На следващия ден във Варанавата имаше фестивал. Кунти раздаваше храна и богатства на брамините и много бедни хора дойдоха в къщата на Пандавите да просят за милостиня. Такава бе подредбата на Провидението, че пристигна и жена от горско племе с петимата си синове. Прислужниците, на които Кунти бе възложила да раздават храна, настаниха жената и синовете й и им донесоха ядене и много вино. Те постепенно се напиха и заспаха, където се бяха хранили. Тъй като слугите не успяха да ги събудят, решиха да ги оставят там, където са за през нощта, без Пандавите да знаят за това.

С падането на нощта навън се изви буря. Пандавите седяха заедно в стаята си, докато се увериха, че Пурочана, който живееше в стаята точно до вратата, е заспал. Тогава Юдхищхира каза на Бхима да подпали къщата. Бхима взе една факла и запали вратата, както и още няколко места, докато братята му и Кунти си проправяха път през тунела. После бързо ги последва, защото само за мигове цялата къща бе в пламъци.

Дочули рева на пожара, жителите на Варанавата излязоха навън и с ужас видяха пламтящата къща. Всички знаеха за съперничеството между Дурьодхана и Пандавите и незабавно разбраха какво се е случило. „Това несъмнено е дело на Дурьодхана — казаха. — Той е наредил на порочния си министър да убие невинните и нищо неподозиращи синове на Панду. Позор за този зъл човек, чието разбиране е толкова опорочено!“

Ридаещите хора наобиколиха горящата къща и останаха там цялата нощ. На сутринта заляха с вода въглените и като претърсиха руините, откриха останките на Пурочана и на жената с петимата й синове. Като мислеха Пандавите за мъртви, те заплакаха в скръбни укори към Дурьодхана и неговия баща. Някои порицаваха дори Бхишма, Дрона и останалите възрастни Куру, че са допуснали такова ужасяващо нещо.

Миньорът, който бе сред тълпата, се убеди, че претърсващите не бяха открили тунела. Така никой във Варанавата дори не подозираше, че Пандавите са живи, и че в това време си проправяха път през джунглата. Градските управници изпратиха вестоносци в Хастинапура с новината за смъртта на Пандавите.

Когато Дхритаращра изслуша вестоносците, той завика от скръб: „Уви! Моят брат Панду умря още веднъж днес, тъй като храбрите му синове и тяхната славна майка са мъртви! О, жестока съдба! Как да продължа да живея без милите ми племенници?“

Дхритаращра заповяда на дворцовите брамини да заминат незабавно за Варанавата и да изпълнят посмъртните ритуали за Кунти и синовете й. Заедно с Бхишма, Дрона, Крипа и останалите старейшини, царят излезе на Ганг, за да принесе свещена вода за заминалите души. Докато стояха насред реката, те плачеха и викаха: „О, Юдхищхира! О, Бхима! О, Арджуна!“ Други зовяха имената на Кунти и на близнаците. Хиляди скръбни граждани излязоха от Хастинапура да поднесат възлияния. Ридания и вопли изпълваха въздуха. Бхишма страдаше особено дълбоко, припомняйки си младите принцове, които му бяха като синове. Единствен Видура не скърбеше, защото знаеше истината. Но той не я сподели с никого. Не рискува да я съобщи дори на Бхишма, който винаги бе лоялен към царя и Хастинапура.

* * *

Пандавите и Кунти излязоха от тунела в покрайнините на Варанавата. Когато очите им привикнаха с мрака, те продължиха в посоката, която си бяха предначертали. Уморени и уплашени, на тях им бе трудно да бързат. Като забеляза това, неуморният Бхима ги вдигна всичките на огромното си здраво тяло. За тяхно изумление той сложи майка си на гърба си, близнаците на двете си рамена, а Юдхищхира и Арджуна взе във всяка от ръцете си и се затича през гората, събаряйки дървета и изпотъпквайки храсти и шубраци.

Призори те стигнаха до Ганг, където ги чакаше друг пратеник на Видура. Седейки в една лодка, той повика Пандавите, които измерваха дълбочината на реката с камък, завързан за лиана. Братята се огледаха разтревожени. Юдхищхира се приближи до мъжа в лодката, който му каза, че е изпратен от Видура да ги чака. Там е бил всяка нощ от месеци, внимателно наблюдавайки за следи от братята. Човекът убеди Юдхищхира, че е довереник на Видура, като му повтори разговора им на заминаване от Хастинапура. Като обясни, че е дошъл да ги превози през реката и да им помогне в по-нататъшния път, лодкарят добави: „Видура ви прегръща и е сигурен, че ще победите враговете си. Той каза винаги да сте внимателни и да зависите от Бога, по чиято милост сполуката винаги ще ви съпътства. Качвайте се бързо в лодката, а аз ще ви откарам надалеч оттук.“

Тласкана от двигател и платна, лодката се носеше бързо по течението на реката на юг. Пандавите пътуваха няколко часа и най-сетне слязоха на отсрещния бряг на широк път, потъващ в горите. Лодкарят им пожела успех и замина, отнасяйки благодарствените им думи на Видура.

Братята продължиха на юг. Скоро навлязоха в гъста джунгла. Уморени и гладни, те седнаха на земята, а Юдхищхира изрече с горчивина: „Нима може да има нещо по-болезнено от това? Изгубени сме сред дълбока и страховита гора. Не знаем дали порочният Пурочана не е оцелял и не е уведомил Дурьодхана за бягството ни. Какви ли беди ни очакват?“

Кунти беше изтощена и не можеше повече да продължи. Тя седеше на един корен и се оглеждаше плахо наоколо. Синовете й търсеха път все по-навътре в джунглата, която изглеждаше почти неизбродна с огромните си дървета и храсталаци, заплетени в гъста мрежа от лиани. Крясъци на птици и зверове изпълваха въздуха. Юдхищхира се взря в джунглата и каза на Бхима: „Могъщи сине на Ваю, трябва отново да ни пренесеш през тази страшна гора. Не виждам как да продължим иначе.“

Бхима преклони главата си в почит пред по-големия си брат и отново постави майка си и братята си върху тялото си. Докато всички те здраво се държаха за него, той побягна направо през джунглата. Отскачайки във въздуха, Бхима чупеше дървета с краката си, разчиствайки след себе си просека. Високи цъфтящи дървета се поваляха на всички страни със страховит трясък, сипейки дъжд от цветове. Горски зверове се разбягваха във всички посоки, докато принцът нахлуваше в гората. Той приличаше на гневния цар на слоновете, буйстващ из джунглата. Неговият бяг бе толкова бърз, че Кунти и синовете й почти загубиха съзнание. Носейки и петимата на гърба си, Бхима преплуваше реките и езерата, които се изпречваха на пътя му.

Когато се стъмни, те спряха да прекарат нощта, прислонени под огромно баняново дърво. Бхима свали от раменете си майка си и братята си и те се свлякоха на земята, победени от изтощение, глад и жажда. Кунти помоли Бхима да й донесе малко вода. Той отговори: „Чувам сладкия ромон на водопад недалеч оттук. Сигурно наблизо има езеро.“

Неуморният Бхима веднага тръгна по посока на звука и скоро откри езерото. След като се изкъпа и се напи обилно с вода, той намокри горната си дреха и се върна при баняновото дърво. Но в това време майка му и братята му бяха потънали в дълбок сън. Виждайки ги заспали на голата земя, Бхима вътрешно проплака: „Нима може да има по-болезнена гледка? Ето ги четиримата ми братя, които не можеха спокойно да заспят на скъпите ложета във Варанавата, а сега отпочиват на студената земя. Нежната ми майка, деликатна и красива като тичинка на лотосово цветче, лежи изтощена на твърдите горски кори.“

Бхима закърши ръце в мъка и отчаяние. Само да бяха пред него сега Кауравите! Щяха горчиво да съжаляват за своето предателство! Единствено по милостта на Бога, Юдхищхира не му бе заповядал да ги избие всичките. Бхима погледна спящия си по-голям брат. Той несъмнено бе достоен да управлява цялата земя. Никога не отстъпваше от добродетелта, никога не даваше път на гнева. Единствено по тази причина Кауравите бяха все още живи.

Бхима въздъхна и се огледа наоколо. Бяха изминали много километри през гората. Навярно наблизо имаше град или село. Той реши да будува, за да бди над братята си, а на сутринта можеха да продължат. Принцът седна на един корен, а умът и сетивата му бяха нащрек за всяка опасност.

Недалеч от мястото, където бяха братята, се издигаше огромно дърво, а на него живееше ракшас на име Хидимба. Той бе спал целия ден и тъкмо се пробуждаше, когато Пандавите потънаха в сън. Прозявайки се и протягайки огромните си ръце, той подуши нощния въздух и незабавно усети човешки мирис наблизо. Чудовището бързо седна и извика сестра си, която живееше на същото дърво: „Хидимби! Събуди се! Подушвам човешка плът. Много време мина откакто за последно вкусихме любимата си храна. Устата ми се напълни със слюнка. Бързо върви да намериш хората и като ги убиеш, ми ги донеси тук. Ще разкъсам със зъби шиите им и ще гълтам топлата им бълбукаща кръв. И двамата ще се наядем до насита и ще танцуваме щастливо!“

Ракшаси разтърси дългата си рижа коса и отвори кървавочервените си очи. Изкикоти се и погледна дългите си нокти, стърчащи от черните й пръсти. Хидимби и нейният брат често бяха убивали и изяждали безпомощни пътници. Като се залюля от клона и слезе долу, тя тихо се запромъква сред дърветата, следвайки миризмата. За няколко минути беше вече до мястото, където спяха Пандавите. Ракшаси видя край тях непобедимия Бхима. Още щом погледът й се спря върху него, сърцето й се развълнува от страстно желание. Със златиста кожа и лъвски рамене, принцът приличаше на бог. Шията му наподобяваше раковина, а очите му бяха като огромни лотосови листенца.

Хидимби незабавно реши, че трябва да го има за съпруг. Ако го убиеше, тя и брат й биха се насладили на краткотрайното удоволствие да изядат месото му, но ако има близост с него, удоволствието, което щеше да изпита, би било далеч по-голямо. Пренебрегвайки заповедта на брат си, Хидимби прие облика на красива жена. Украсена в небесни накити и облечена в пурпурна коприна, тя бавно се приближи към Бхима, обръщайки се към него със срамежлива усмивка: „О, най-добър сред мъжете, кой си ти и какво те води в тази тъмна и опасна гора? Кои са тези богоподобни хора, лежащи на земята и коя е неземно красивата жена край тях?“

Бхима я гледаше изненадан. Нима е горска нимфа? Какво прави такава красива жена сама посред нощ на такова място? Той внимателно я разглеждаше, докато тя продължи да говори: „Тази гора принадлежи на моя брат Хидимба, могъщ човекоядец-ракшас. Желаейки да ви изяде, той ме изпрати тук да ви убия.“

Тя вдигна ръката си, когато Бхима рязко се изправи: „Не се бой. Останах поразена от страст, когато те видях. Ти си красив като бог. Моля те, приеми ме за своя съпруга, защото съм пронизана от стрелите на Купидон.“

Хидимби каза на Бхима, че ще го спаси от своя брат. Ще го отнесе в небесата, далеч от Хидимба. Там ще могат да се наслаждават един на друг в райските планински селения.

Бхима седна отново и поклати глава: „О, ракшаси, как очакваш да изоставя спящите си майка и братя просто, за да задоволя сластта си?“

Хидимби погледна към спящите Пандави и Кунти: „Събуди ги. Ще ви отнеса всички далеч оттук.“

Бхима отново поклати глава: „Няма да будя майка си и братята си от страх пред някакъв ракшас. Не съществува ракшас, якша или гандхарва, способен да ми излезе насреща. Красива девойко, можеш да останеш или да си тръгнеш, както решиш. Ако пък искаш, можеш дори да изпратиш своя брат човекоядец при мен. Аз ще се справя с него.“

Докато те разговаряха, Хидимба бе започнал да губи търпение. Къде се бави глупавата му сестра? Защо не се връща? Ракшасът скочи от дървото си и тръгна към човешката миризма.

Хидимби подуши, че брат й се приближава, и се разтревожи. Тя започна да умолява Бхима: „Моля те, не спори с мен. Брат ми идва. Не се бави тук, превръщайки се в негова плячка. Събуди другите и ми позволи да ви спася.“

Бхима само се усмихна: „Този човекоядец не е опасност за мен. Ще го убия пред самите ти очи. Не ме мисли за обикновено човешко същество. Ръцете ми са като хоботи на могъщи слонове, бедрата ми са като железни боздугани. Храбростта ми не е по-малка от тази на Индра. Не ме е страх от нищо.“

Хидимби все пак се съмняваше. Тя многократно беше виждала великанските ракшаси да доказват превъзходството си над хората. Те бяха по-скоро неземни, отколкото човешки същества. Голяма рядкост бе човек да успее да победи ракшас.

Бхима погледна зад рамото на Хидимби и видя брат й да приближава. Той беше тъмен като градоносен облак и имаше отвратителни черти. Ушите му стърчаха като стрели, а на главата си имаше сноп червена коса. Мощното му туловище, обвито с набедрена препаска, бе покрито с твърди червени косми. Ракшасът бе висок като дърво, раменете му бяха огромни. Ръцете му, дебели като стволове, висяха чак до коленете. Огромната му уста зееше, разкривайки редици ужасяващи зъби. Пурпурните му очи се разшириха от изненада, виждайки сестра си да стои в човешки облик край Бхима. Забелязвайки, че е така красиво накитена с небесни украшения, Хидимба незабавно разбра, че в нея се бе разгоряла страст по човека. Той ядосано се развика:

„Кой е толкова глупав, че да ми създава пречки, когато съм гладен? Сестро, защо си станала така безчувствена, че не усещаш моя гняв? Не те е срам, безчестна жено! От похот си готова да ми навредиш и да пожертваш честта на нашата раса. Ще те убия заедно с тези човеци.“

Скърцайки със зъби, Хидимба се втурна към сестра си с вдигнати ръце. Бхима веднага се изправи и излезе напред. Гласът му прокънтя: „Стой! Как си позволяваш да смущаваш мирния сън на братята ми? Няма да ти позволя да нападаш невинна жена. О, порочни, сестра ти не владее себе си; попаднала е под властта на Купидон. Затова не бива да бъде наказвана.“

Бхима презрително се усмихна на ракшаса. Предизвиквайки го да се бият, принцът каза: „Днес ще отидеш в земите на смъртта. Ще разбия главата ти на парчета. Сестра ти ще ме види да влача подобното ти на планина тяло, както лъв влачи слон. Ястреби, лешояди и чакали радостно ще разкъсват трупа ти. От днес тази гора ще бъде безопасна за пътниците.“

Хидимба пламна. Присмивайки се на наглостта на Бхима, той тръгна към него с викове: „Каква полза от твоето самохвалство? Най-напред свърши всичко това, пък после приказвай. Мислиш се за силен, но днес ще научиш истината. Нека засега братята ти спят спокойно. Най-напред ще убия теб, сквернословецо, и след като изпия кръвта ти, ще разкъсам и останалите.“

Ракшасът се хвърли върху Бхима с разперени обятия. Бхима незабавно хвана огромните му ръце и тъй като не искаше да плаши спящите си братя, го отнесе на цели петдесет метра, както лъв отнася малко еленче.

Хидимба се освободи от хватката на Бхима и го сграбчи в ръцете си като го стискаше все по-силно, опитвайки се да скърши гръбнака му. Бхима не беше наранен. Макар да бе уловен в мощните ръце на ракшаса, той го дърпаше още по-надалеч, за да не смущават ужасяващите му крясъци останалите. След това се отскубна от Хидимба и го сграбчи. Двамата демонстрираха силата си като свирепо се вдигаха и хвърляха един друг. Те разтрошаваха всичко наоколо си като два огромни слона, борещи се за надмощие. Грамадни дървета падаха, смазани на трески. Шумът събуди останалите принцове и майка им. Те седнаха, оглеждайки се, и смаяни видяха необикновено красивата Хидимби. Кунти се обърна към нея с нежни думи:

„О, небесна девойко, коя си ти? Чия си? Защо си дошла в тази джунгла? Горска нимфа ли си, или апсара? Моля те, разкажи ми всичко.“

Хидимби им обясни коя е и как е попаднала там. Посочвайки биещите се, тя каза: „Избрах златоликия ти, несравнимо силен син за свой съпруг. Разгневен от това, моят брат го нападна. Вижте ги сега как се бият, човек и ракшас, изпълвайки гората с рева си.“

Юдхищхира и останалите Пандави бързо наскачаха, гледайки към Бхима. Той удряше Хидимба с юмруците си и сякаш кънтяха гръмотевични трясъци. Ракшасът се втурна и улови Бхима за шията с огромните си ръце. Когато двамата се вкопчиха, вдигна се облак от прах, който ги покри. Те приличаха на планински върхове, обвити в мъгли.

Арджуна дотича и с усмивка каза на брат си: „О, силноръки, защо не ме събуди? Виждам, че си се уморил да се биеш с този ужасен ракшас. Отдъхни си, аз ще го довърша. Накула и Сахадева ще пазят майка ни.“

Арджуна дразнеше брат си единствено за да предизвика яростта му, и думите му имаха желания ефект. Бхима пламна от гняв и отговори: „Просто стой отстрани и гледай, скъпи братко. Не се бой. Сега злият людоед е влязъл в хватката ми и няма да се измъкне жив.“

Арджуна искаше да накара Бхима да побърза. Здрачаваше се и силата на ракшаса щеше да се удвои. Бхима трябваше да го убие веднага, преди той да успее да използва в битката мистични сили и илюзия.

Бхима призова спящата в него мощ на своя баща Ваю и с рев вдигна ракшаса над главата си. Като го завъртя, Бхима извика: „Окаяни човекоядецо, ти живя в грях. Съществуването ти бе напразно, затова заслужаваш ужасна смърт. Ще те убия като звяр, какъвто си, и ще изкореня от гората плевел като тебе!“

Бхима завъртя ракшаса стотина пъти, а после го хвърли на земята. Хидимба нададе ужасяващ вик, който отекна из гората като грамаден тъпан. Сега той почти бе загубил съзнание. Бхима отново го вдигна и като го хвърли срещу ствола на едно дебело дърво, счупи гръбнака му на две. После се изправи и се усмихна на братята си, които се струпаха около него. Те го прегърнаха и като се вгледаха в безжизнения ракшас, го поздравиха за невероятния подвиг.

8.
Раждането на Гхатоткача и убийството на Бака

Скоро след като Бхима бе убил Хидимба, слънцето изгря и братята видяха горските пътеки. Те решиха да продължат на юг; все някога трябваше да стигнат до град.

Докато вървяха заедно с Кунти, Хидимби ги следваше отзад. Бхима загрижено каза: „Ракшасите са отмъстителни към враговете си. Те използват измама и илюзия. Затова, Хидимби, и ти ще отидеш там, където изпратих брат ти.“

Бхима заплашително тръгна към нея. Той не се страхуваше от нея, но искаше да й внуши страх, за да не извърши нещо коварно. Юдхищхира възпря по-малкия си брат: „Бхима, никога не бива да убиваш жена, колкото и да си разгневен. Придържането към добродетелта винаги е по-висш дълг от себесъхранението. Пък и какво би могла да ни направи тази жена? Ти вече уби брат й, който бе толкова по-силен от нея.“

Хидимби благодари на Юдхищхира с допрени длани. После се обърна към Кунти и й каза с разплакан глас: „О, благородна, ти познаваш добре страданията на жена, която е поразена от желание. Богът на любовта ме прониза със стрелите си и аз изгарям от страст по твоя син Бхима. Не ме ли приеме за своя съпруга, няма да остана жива. Не се съмнявай в това.“

Хидимби умоляваше Кунти да бъде милостива и да й позволи да се омъжи за Бхима. Тя щеше да пренесе всички в райските селения, където да си отпочинат известно време. Там би могла да се наслаждава насаме с Бхима. Хидимби обеща на Кунти, че винаги ще бъде готова да помогне на Пандавите. Трябваше само да си помислят за нея и тя щеше да се появи на мига. Като падна на колене пред Кунти, Хидимби каза: „Моля те, не ме погубвай с отказа си. Молбата ми е в съгласие с добродетелта. Да спасиш нечий живот, винаги се е считало за добродетел от мъдрите. Добродетелта сама по себе си закриля и поддържа живота; затова умолявам те, удовлетвори желанието ми, защото то не е грях.“

Юдхищхира се усмихна. Той бе впечатлен от религиозните познания на Хидимби. Тя би била добра съпруга за Бхима, който, както бе забелязал той — отвръщаше на срамежливите й погледи. Юдхищхира каза: „Ти каза истината. О, пленителна, нека бъде както искаш. Ще станеш съпруга на Бхима. През деня можете да се забавлявате, както искате. Нощем обаче той винаги трябва да бъде при нас.“

Лицето на Хидимби разцъфна от щастие. Тя погледна Бхима с преливащи от любов очи. Принцът й се усмихна и каза: „Ще се съглася на този съюз, но при едно условие. Щом родиш нашия син, ще си замина и ще останеш сама. Има много да свършим с братята ми, докато си възвърнем бащиното царство.“

Хидимби се съгласи и като прие огромна форма, тя пренесе всички край едно планинско езеро, наречено Саливахана. В тези красиви гористи земи братята построиха дървена къщичка на брега на езерото и заживяха там спокойно. Денем Хидимби отвеждаше със себе си Бхима. Тя се рееше из небесата чак до райските сфери, развеждайки Бхима из безброй уханни градини, населени със сиддхи и гандхарви. Там те лежаха заедно по пясъчните брегове на кристални ручеи, нацъфтели в сини и червени лотоси. Хидимби го заведе и в земите на гухаките, разположени по бреговете на свещеното езеро Манаса. Бхима видя прекрасни градове, изпълнени с блестящи дворци и сгради сред градини с цъфтящи дървета и райски цветя, чийто аромат напълно завладяваше ума.

Хидимби беше ослепителна като богиня. Украсена с нежни перли и златни накити, тя не спираше да пее сладки песни. На запленения Бхима седемте месеца, които прекараха заедно, му се сториха кратки като седем дни. В края на седмия месец Хидимби роди син, когото нарекоха Гхатоткача. Само за няколко дни след раждането си момчето израсна в юноша и прие ужасяващия облик на ракшас. Огромното му тяло бе страховито, с възлести мускули, с плешива като делва глава, страшни червени очи, дълъг остър нос и уши като заострени стрели. Гръдният му кош бе широк и бе висок като палма.

Макар и ракшас по природа, Гхатоткача бе добродетелен и стана любимец на Пандавите. Той се бе посветил да им служи и те се грижеха за него като за по-малък брат. Обучаван от Пандавите, юношата скоро стана съвършен в боя и в боравенето с оръжия. След като изминаха няколко месеца, Гхатоткача поиска разрешението на родителите си да замине на север, където живееха якшите и ракшасите. Той обеща на Пандавите, че само да си помислят за него, ще се върне и ще им отдаде всяко служене, което пожелаят. След като докосна нозете на майка си и на всички Пандави, той се издигна в небето и отлетя.

Дошло бе време Бхима да се сбогува с Хидимби. Тя прегърна разплакана силния Пандава и го попита ще го види ли някога пак. Бхима я увери, че след като той и братята му превъзмогнат препятствията и бъдат извън опасност, те отново ще се съберат.

Като оставиха Хидимби в планинската къща, Пандавите и Кунти продължиха пътя си. Те се предрешиха като аскети със сплъстени коси, облечени в дрехи от дървесни кори. Бхима носеше майка си, докато прекосяваха далечни земи. Пресичайки гора след гора, те преминаха през царствата Матся, Тригарта и Панчала. Никой не ги разпозна. Напредваха бавно, несигурни какво да очакват в молба към Бога да им даде знак, за да знаят какво да правят по-нататък. Докато пътуваха, те изучаваха заедно ведическите писания, усвоявайки принципите на нравствеността и много други теми, описани във Ведите.

Един ден, докато седяха в гората край свещения си огън, внезапно ги посети Вясадева. След като бе посрещнат с нужната почит, мъдрецът седна и каза: „Разбрах за несправедливото отношение на Кауравите към вас. Макар да съм еднакво разположен към тях и към вас, изпитвам по-силна обич към петима ви поради бедата, в която се намирате. Затова дойдох с желание да ви помогна.“

Вясадева им каза, че наблизо има селце, наречено Екачакра. Той ги посъветва да останат да живеят там известно време, като обеща, че отново ще дойде да им даде по-нататъшни напътствия. След това мъдрецът увери скръбната Кунти, че когато настъпи времето, синовете й ще управляват света. Добродетелният Юдхищхира, подкрепян от могъщите си братя, несъмнено ще бъде цар. Скоро той ще извърши великото жертвоприношение Раджасуя и ще стане император на цялата земя.

Мъдрецът лично ги отведе до Екачакра, посочвайки им къщата на един брамин, където бяха приети като гости. После Вясадева се сбогува, уверявайки ги още веднъж, че не след дълго ще се върне отново.

Пандавите огледаха новия си дом. Малкото селце Екачакра бе разположено сред красиви гори. Браминът любезно отстъпи на братята две стаи от къщата си, в които да живеят. Той бе приел обет винаги да приема пътниците, дошли като неканени гости. Денем Пандавите отиваха в селото, за да изпросят препитанието си и заради добротата и смирението им, хората скоро ги обикнаха. Всички си мислеха, че те са скитащи аскети, останали за кратко в селото, и с радост им даваха милостиня.

Всяка вечер братята поднасяха на майка си събраните подаяния и тя сготвяше вечеря. Половината от храната даваха на Бхима, а другата половина си поделяха останалите четирима братя и Кунти.

Когато братята отиваха да просят, винаги един от тях оставаше вкъщи да пази Кунти. В един такъв ден, в който бе ред на Бхима да остане с майка си и той седеше заедно с нея в къщата, двамата чуха силен плач, който идваше от помещенията на брамина. Заслушана в жалните ридания, сърцето на Кунти се трогна и тя каза на Бхима: „Мили Бхима, заради добрината на този човек ние живеем тук спокойно, без страх от Дурьодхана и братята му. Постоянно мисля как бихме могли да се отплатим на благородния брамин. Добродетелният човек винаги трябва да се отплаща за стореното добро с още по-голямо добро. Може би сега ни се предоставя възможност за това.“

Кунти се досещаше, че браминът е изпаднал в някаква страшна беда. Бхима й каза да разбере каква е причината, а той щеше се опита да помогне, без значение колко трудна задача можеше да се окаже това.

Кунти тихо влезе във вътрешните стаи, където живееше браминът със семейството си. Тя застана незабелязана до открехнатата врата, зад която браминът, жена му и двете им деца седяха с наведени глави. Докато Кунти ги гледаше, браминът каза на съпругата си: „Колко струва този окаян живот, който ни носи само страдание! Да си жив не означава нищо друго, освен да преживяваш болести и болка. Търсейки религиозност, богатства и наслади, човек се труди усилено, но рядко постига щастие. Всичко би трябвало да води към освобождение, но то се оказва непостижима цел. Онези, които копнеят за богатства, страдат, а тези, които имат богатства, страдат дори още повече. Уви, за какво да живея?“

Кунти слушаше мълчаливо, докато браминът продължаваше да оплаква себе си и нещастието си. Той говореше за някаква ужасна беда, която ги бе сполетяла. Жена му ридаеше, докато той я укоряваше, че затруднението им се дължи на нейното желание да останат в това село поради привързаността й към мъртвите й близки. Браминът се хвана за главата от мъка: „Как бих могъл да те изоставя, за да спася собствения си живот? Та нали родителите ти те дадоха на мен! Мой дълг е да те закрилям. Ти винаги си ми служила, роди ми деца. Не мога по никакъв начин да те оставя. Нито пък мога да пусна единствените ни син или дъщеря. Аз ще отида. Или най-добре всички да умрем заедно.“

Браминът се свлече на земята с вопли. Съпругата му нежно го вдигна и отговори: „Не подобава на учен мъж като теб да ридае така. Никой не бива да оплаква неизбежната смърт. Нито пък трябва ти или децата ни да умрете. Аз ще отида. Нали най-висшият дълг на една жена е да пожертва живота си в служене на съпруга си. Несъмнено подобно действие ще ми донесе райско блаженство.“

Кунти се учуди. Защо ли съпругата на брамина продължаваше да го умолява да й разреши да умре? Тя казваше, че нито тя, нито децата биха оцелели без него. Останеше ли вдовица, тя би станала жертва на безчестни хора, които щяха да се нахвърлят отгоре й като врани, спускащи се върху паднало на земята парче месо. Как би могла тогава да закриля двете си малки деца и да ги задържи на пътя на истината и добродетелта? Жената сключи ръце и отново помоли съпруга си да й позволи да отиде. Той би могъл да си вземе друга съпруга след това, докато самата тя ще спечели безсмъртни религиозни заслуги чрез последната си жертва.

Браминът седеше с глава между дланите си и не отговаряше. Тогава заговори дъщерята: „Татко, защо си тъжен, след като имаш мен? Позволи ми да отида и избави себе си. Дълг на детето е да спаси родителите си. Затова и мъдрите са нарекли детето путра — някой, който избавя родителите от ада. Дългът ми пред моите предци е да родя син, който да им поднася свещената шраддха, но по милостта на Провидението бих могла да послужа на предците сега, като спася баща си. О, татко, така или иначе някой ден ще трябва да се разделим. Затова не се колебай, нека този ден бъде днес.“

Момичето заплака заедно с родителите си. Тогава малкият син на брамина заговори с детското си гласче: „Никой да не плаче! Пратете мен, аз ще убия човекоядния ракшас за миг!“ Момченцето се усмихна и размаха заплашително дълго стръкче трева, сякаш бе меч.

Макар да бяха покрусени от мъка, всички се засмяха на думите му. Кунти се възползва от внезапната промяна в настроението, за да попита каква е причината за тяхната скръб и би ли могла с нещо да помогне. Браминът отговори, че няма човек, който да облекчи страданието им. Един могъщ ракшас на име Бака защитаваше от врагове държавата, в която живееха. Той отдавна тероризираше хората, които не намираха закрила в немощния си цар. Ракшасът идваше, когато поиска, и ги убиваше, за да се нахрани. Накрая хората бяха отишли при него и му бяха предложили, ако спре да ги напада, когато му се прииска, всяка седмица един от тях да му закарва каруца, пълна с храна. В замяна на това Бака трябваше да ги защитава от нападатели. Ракшасът се бе съгласил, но бе поискал освен това да изяжда и човека, който ще му докара храната.

Браминът разказа на Кунти, че редът на всеки човек от държавата идваше след много години. Утре бе негов ред и той не знаеше какво да направи. Не можеше да изостави семейството си, нито пък можеше да ги изпрати на смърт. Затова всички заедно щяха да отидат при ракшаса. Може би Бака щеше да се смили над тях… Или щеше да ги изяде всичките.

Кунти каза: „Зная как да бъдете избавени от този ужас. Макар вие да имате само две деца, аз имам пет. Затова позволете на един от тях да закара храната на ракшаса.“

Браминът бе потресен: „Никога не бих станал причина за смъртта на свой гост, и то брамин, за да спася собствения си живот. Дори най-пропадналият грешник не би постъпил така. Човек по-скоро трябва да пожертва живота си и живота на децата си заради някой брамин.“

Кунти каза сериозно: „Аз също съм на мнение, че брамините трябва винаги да бъдат защитавани, но не бива да се страхуваш за сина ми. Ракшасът няма да успее да го убие. Той е силен и познава науката на мантрите.“

Кунти разказа на брамина, че вече е виждала сина си да убива могъщ ракшас. Бака нямаше да е заплаха за него. Тя помоли брамина да не разказва на никого това, което му е доверила. Ако останалите научеха за силата на сина й, те нямаше да го оставят, докато не им разкрие знанието си, а силата на мантрите щеше да намалее, ако бъдат предадени на други.

Браминът внимателно се вгледа в лицето на Кунти. Очевидно тя казваше истината. Синът й навярно притежаваше някакви необикновени сили. Със сълзи на очи той се съгласи на предложението й.

Кунти се върна при Бхима и му разказа всичко, молейки го да отиде при Бака. Бхима се съгласи веднага. Очите му светнаха при мисълта, че ще може да упражни силата си и в същото време да изрази благодарност към добрия брамин и семейството му.

Тъкмо когато Кунти и Бхима приключиха разговора си, дойдоха и останалите Пандави. Юдхищхира забеляза блясъка в очите на Бхима и веднага разбра, че по-малкият му брат мисли за нещо вълнуващо. Той седна до майка си и тихо я попита: „Какво е намислил Бхима? Той сякаш се готви да извърши необикновен подвиг. Ти ли си му заръчала нещо, или сам го е измислил?“

Кунти разказа на сина си какво се бе случило. Когато Юдхищхира научи, че Бхима се готви да се изправи срещу Бака, той се разтревожи. „Майко, дала си на брамина прибързано обещание! Със сигурност не се одобрява човек да пожертва собствения си син заради чуждия. Цялата ми надежда да победим синовете на Дхритаращра и да си върнем царството зависи от силата на Бхима.“

Кунти се усмихна и успокои Юдхищхира, напомняйки му свръхчовешкото могъщество на Бхима — как още като дете бе разтрошил огромна скала на парчета, как с лекота ги бе пренесъл всичките през джунглата, тичайки с бързината на вятъра, и как бе убил изключително силния Хидимба. „Не от глупост предложих това на брамина. Вечен дълг на владетеля е да закриля брамините. С това ще постигнем две неща: ще се отплатим на този човек за добрината му и ще се сдобием с религиозни заслуги.“ Кунти каза на сина си, че от известно време е обмисляла как да се отблагодари на домакина им. Тази възможност несъмнено им бе предоставена от Бога.

Юдхищхира разсъди над думите на майка си. Поглеждайки в очите усмихнатия Бхима, той отговори: „Така е. Решението ти е добре обмислено. Заради състраданието ти към брамина, Бхима със сигурност ще убие ракшаса Бака, но трябва да се уверим, че никой няма да разбере кой го е извършил.“

Юдхищхира не бе сигурен дали Кауравите не са узнали, че той и братята му са все още живи. Шпионите им скоро щяха да ги информират за смъртта на Бака и бе възможно да заподозрат, че именно Бхима го е убил. Малко хора бяха способни да погубят такъв могъщ ракшас.

Още по тъмно, докато селото спеше, Бхима тихо излезе от дома на брамина. Той подкара натоварената с храна каруца към гората, където живееше Бака. Миризмата на ястията бе неустоима. След като толкова дълго бе преживявал на горски плодове и подхвърлени подаяния, Бхима бе изгладнял. Той започна да си взема от храната в каруцата, докато пътуваше през гората и викаше името на Бака.

Ракшасът чу приближаващия се Бхима и пламна от гняв. Втурвайки се срещу Пандава, той изкрещя: „Аз съм Бака!“

Бхима го видя да излиза сред дърветата. Земята се тресеше под стъпките му. Крясъците му бяха оглушителни. Имаше огромно тяло, червени очи, червена брада и коси. Устата му зееше, а челото му се бе сбърчило в три гънки, докато гледаше как Бхима яде от храната му. Бака спря близо до каруцата и изрева: „Кой е този глупак, който пред очите ми яде храната, предназначена за мен? Ясно е, че заслужава да бъде изпратен на мига в царството на смъртта.“

Бхима хвърли насмешлив поглед към ракшаса и се усмихна. Пренебрегвайки предизвикателството му, той продължи да се храни.

Бака изрева от гняв. Той се втурна към Бхима с вдигнати ръце. Пандава въпреки това не спря да яде. Бака стовари юмруците си върху гърба на Бхима с гръмотевична сила. Бхима не трепна. Дори не се обърна, за да погледне ракшаса. Бака отново изрева и изтръгна огромно дърво. Докато го въртеше над главата си, Бхима се изправи и изми ръцете си с вода от каната в каруцата. После скочи долу и се втурна към вбесения ракшас.

Бака запрати с всичката си сила дървото по Бхима. Бхима, усмихнат, го улови с лявата си ръка и го хвърли обратно. Ракшасът изкореняваше дървета едно след друго и ги хвърляше по Бхима, а той ги хващаше и ги запращаше обратно. Скоро наоколо вече не останаха дървета. Викайки отново и отново собственото си име, Бака се нахвърли върху Бхима и го сграбчи. Бхима също се вкопчи в ракшаса със силните си ръце. Двамата се задърпаха яростно, като всеки се опитваше да подкоси краката на другия. Паднаха, все още притиснати един в друг, и се затъркаляха, разтърсвайки земята. Бхима затегна хватката си и без да спира, удряше главата на демона със собственото си чело.

Постепенно Бака започна да се изтощава. Бхима се отскубна от ръцете му и заудря ракшаса с юмруци. Притиснал гърдите на Бака с коленете си, той му нанасяше съкрушителни удари, които люлееха земята. Бака загуби съзнание и Бхима го преобърна по корем. Като постави едното си коляно на гръбнака му, той хвана шията му с едната си ръка, а с другата набедрената му препаска и със страшна сила счупи гръбнака му на две. Умирайки, Бака избълва кръв и нададе ужасяващ вик, който изпълни гората.

Като чуха вика му, приятелите и роднините на Бака наизлязоха от домовете си. Те с ужас видяха огромното му като планина тяло да лежи сред езеро от кръв. Бхима увери ужасените ракшаси, че няма намерение да ги напада. „Убих Бака заради прекалената му жажда за човешко месо. Спрете да убивате хора. В противен случай ви очаква подобна участ.“

Ракшасите веднага се съгласиха с думите: „Така да бъде.“ После побягнаха от мястото, изоставяйки тялото на Бака. След този случай хората в Екачакра забелязаха, че ракшасите са станали миролюбиви към тях.

Бхима вдигна трупа на Бака и го сложи върху каруцата. Без никой да види, той го остави пред портите на селото и се върна в дома на брамина. Майка му и братята му го посрещнаха с облекчение, а той им разказа всичко, което се бе случило.

9.
Гандхарвът Ангарапарна

Когато слънцето изгря, хората от Екачакра намериха мъртвото тяло на Бака. Те бяха смаяни от пихтията плът с разтворени очи и уста. Косите на селяните настръхнаха, а устите им се отвориха от изумление. Събраха се хиляди хора, недоумявайки кой ли го е убил. Спомниха си, че тази сутрин бе ред на брамина да занесе храна на ракшаса. Скоро пред дома му се насъбра шумна тълпа. Докато Пандавите бяха вътре, браминът се обърна към хората.

„Вчера, както бях седнал край пътя и оплаквах съдбата си, мина един брамин. Като научи причината за скръбта ми, той обеща да избави и мен, и селото от тази постоянна заплаха. Тъй като бил вещ в мантрите, призоваващи небесни оръжия, браминът ме убеди да занесе храната на Бака вместо мен и да го убие. Навярно е осъществил невъобразимия си подвиг, защото Бака сега лежи мъртъв.“

Хората се спогледаха в почуда. После заликуваха и викайки от радост, обявиха фестивал, за да отпразнуват смъртта на ракшаса.

Пандавите продължиха да живеят в дома на брамина, както ги бе посъветвал Вясадева. Изминали бяха месеци, откакто мъдрецът разговаря с тях за последен път. Те очакваха завръщането му, прекарвайки дните си в събиране на подаяния и изучаване на ведическите писания.

Един ден в дома на брамина пристигна странстващ аскет, който остана да му гостува няколко дни. След като бе почетен и нахранен по подобаващ начин от брамина и семейството му, аскетът заразказва истории от своите пътувания. Пандавите седяха и слушаха заедно с домакините си. Те научиха, че скоро в Кампиля ще се проведе пищната церемония сваямвара на Драупади, дъщерята на цар Друпада. Тази принцеса — разказваше аскетът — не е родена от жена, а от свещения огън заедно с брат си Дхрищадюмна.

Пандавите се заинтригуваха и попитаха: „Моля те, разкажи ни как е възможно Драупади и нейният брат да се появят от огъня? Жадуваме да научим всичко, което знаеш.“

Аскетът най-напред им разказа за Дрона. Мъдрецът Бхарадваджа веднъж видял божествено красивата апсара Гритачи. В резултат на това излял виталното си семе, събирайки го в една делва, и от това семе се родил Дрона. Като дете Дрона бил приятел на Друпада, който бил дошъл да се учи в отшелническата обител на Бхарадваджа.

Известно време след като Друпада си тръгнал от ашрама, Дрона научил, че непобедимият брамин воин Парашурама се оттегля в горите и раздава всичките си притежания. Дрона отишъл при него и го помолил за милостиня. Парашурама отговорил: „След като завладях цялата земя от кшатриите, сега аз нямам никакви богатства. Вече раздадох всичко на брамините. Останаха ми единствено тялото и оръжията ми. Кое от двете избираш, брамине?“

Дрона помолил Парашурама да му дари божествените си оръжия, както и познанието за използването им. Мъдрецът му ги предал, а след това Дрона заминал да види отново своя приятел Друпада, който вече бил станал цар на Панчала.

Пандавите чуха аскета да разказва онова, което вече знаеха от самия Дрона — как Друпада дълбоко бе оскърбил своя приятел. Без да знае, че именно Пандавите седят и го слушат, аскетът след това им разказа как по заповед на Дрона Пандавите били атакували и победили Друпада.

Унизен от Дрона, изгубилият половината си царство Друпада мислел единствено за отмъщение. Той осъзнавал, че никога няма да успее да победи Дрона в битка, затова тръгнал из горите да търси някой могъщ брамин, знаейки, че само духовната сила на брамин би могла да противостои на могъществото на Дрона.

След време Друпада срещнал двама братя брамини, наречени Яджа и Упаяджа, потомци на Кашяпа, могъщия син на великия Брахма. Царят почитал и служил на двамата брамини дълго, а после ги помолил за помощта им. Първо се обърнал към по-младия, Упаяджа, тъй като знаел, че е по-силен. Помолил го да извърши жертвоприношение, което да го дари със син, способен да убие Дрона. Друпада предложил на брамина срещу това десет хиляди крави, но той отговорил: „Няма да извърша нищо, което има за цел материална печалба нито за самия мен, нито за някого другиго.“

Разочарованият Друпада продължил да служи на Упаяджа с надеждата, че той може да се смили. Най-сетне, след като била изминала цяла година, браминът го съжалил и му казал: „Веднъж видях как по-големият ми брат взе един плод от земята и го изяде, без да се интересува дали е чист, или не. Когато бяхме още малки момчета и се учехме в дома на своя гуру, често съм виждал брат си да яде остатъците от храната на други хора. Човек, който не обръща внимание на чистотата по отношение на едно, не би й обръщал внимание и за друго. Затова попитай него, той със сигурност ще извърши твоето жертвоприношение.“

Думите на брамина се оказали истина, Яджа се съгласил на предложението на Друпада. Осъзнавайки трудността за постигане на желания от царя резултат от жертвоприношението, браминът помолил по-малкия си брат да му помага. Макар Упаяджа да нямал желание да изпълни жертвоприношението на Друпада, той не можел да откаже на молбата на по-големия си брат. И така, двамата брамини отишли в Кампиля да проведат огнено жертвоприношение, предназначено да умилостиви боговете начело с Бог Вишну. Най-сетне Друпада щял да се сдобие със син, способен да убие Дрона.

Когато жертвоприношението започнало, царят се обърнал с молба към Яджа. Спомняйки си деня, в който бил победен от Арджуна, той попитал жреца дали освен син не може да получи и прекрасна дъщеря, която би могъл да предложи за съпруга на Арджуна. Друпада смятал, че ако Арджуна стане негов зет, щастието му ще бъде пълно. Яджа отговорил: „Така да бъде!“ и Друпада, ликуващ, седнал край жертвения огън заедно с царицата си.

Когато ритуалът вече бил към края си, Яджа повикал съпругата на Друпада: „Ела бързо, добра ми Царице! Сега при теб ще дойдат твоите син и дъщеря.“

Царицата отговорила: „О, брамине, та аз не съм чиста. Устните ми са покрити с шафран, тялото ми ухае на парфюм. Не съм готова да приема жертвеното гхи.“

Яджа казал: „Независимо дали си готова, обектът на тази жертва, подготвен от мен и осветен от Упаяджа, не може да бъде отхвърлен.“

Тогава Яджа поднесъл възлияния в огъня. От пламъците излязъл божествено красив младеж. Облечен в сияйна златна ризница, той блестял като пожар. На главата му искряла ярка корона, в ръцете си държал лък и меч. Страшно било да се гледа към него, когато се появил от огъня с вик. Излизайки от пламъците, той се качил на колесницата на царя и препуснал наоколо, демонстрирайки всевъзможни умения.

Народът на Кампиля завикал от радост, виждайки този младеж, способен да осъществи желанието на царя и да убие врага му. Докато кънтели ликуващите възгласи на хората, от огъня се появила небесно красива жена. Ликът й бил тъмен, а усмихнатите й очи — издължени като лотосови листенца. Дългата й индиговосиня коса се леела по гърба й, докато излизала от пламъците. Гърдите й били повдигнати, а бедрата изящни. На върха на деликатните й пръсти блестели нокти с меден цвят. Тялото й излъчвало сладкото ухание на сини лотоси, което се носело надалеч. Тази божествена жена запленявала ума на всеки мъж, който я видел. Нямало равна на нея нито сред богините, нито сред гандхарвите.

После аскетът разказа на слушателите си как, щом младежът и девойката излезли от огъня, божествен глас проехтял като гръмотевица от небесата: „Тази смугла хубавица ще бъде най-красивата сред всички жени. Тя ще стане причина за всемирното унищожение на воините. Младежът ще бъде наречен Дхрищадюмна и ще убие Дрона.“

Дрона научил за пророчеството, но въпреки това се съгласил да обучи сина на Друпада в бойните умения, приемайки, че съдбата стои над всичко. Благородният Дрона направил това, за да се отплати на Друпада за половината му царство.

Тук аскетът прекъсна разказа си. Като научиха, че Дхрищадюмна ще убие любимия им учител, Пандавите почувстваха пронизваща болка в сърцата си. Кунти видя смущението им и след като вече се бяха оттеглили за през нощта, каза на Юдхищхира: „Живяхме тук месеци наред. Мисля, че ще е разумно вече да си вървим. Вие всички сте неспокойни. Усещам, че искате да отидете в Панчала за сваямварата на Драупади.“

Кунти бе видяла как се бяха разширили очите на синовете й, докато аскетът описваше дивната красота на Драупади. Затова тя предложи на другата сутрин да тръгнат за Панчала. И петимата братя се съгласиха с предложението й, а на сутринта се сбогуваха с брамина и семейството му. Вървейки в редица един след друг с Кунти по средата, те поеха към Панчала, пътувайки отново през горите.

Вясадева дойде в първата вечер на пътуването им, докато седяха край огъня. Щом го видяха, Пандавите се поклониха в нозете му. После се изправиха с допрени длани, докато мъдрецът ги благославяше. Когато всички седнаха, Вясадева попита: „О, победители на врагове, следвате ли пътя на добродетелта, посочен в писанията? Почитате ли брамините? Надявам се, че винаги отдавате уважение на онези, които го заслужават.“

Риши говори известно време, давайки на принцовете различни напътствия. Накрая Вясадева им каза, че трябва да се опитат да спечелят ръката на панчалийската принцеса. Баща й бе организирал турнир по стрелба с лък, за да й намери достоен съпруг. Арджуна трябваше да участва в състезанието.

После Вясадева стана да си върви и след като отново прие почитанията на Пандавите, потъна в горите.

Уверени от думите на Вясадева, на следващия ден братята радостни продължиха пътуването си. Вървяха ден и нощ, нетърпеливи да стигнат в Панчала преди началото на сваямварата. Няколко дни по-късно, тъкмо по здрач, те достигнаха до тихо течащите води на Ганг. Арджуна водеше групата, осветявайки пътя им с факел в ръка. Всички почтително се поклониха на святата река, преди да поемат по брега й, търсейки къде биха могли да я пресекат.

Изведнъж от мрака чуха висок глас: „Ни крачка повече! Кой се осмелява да идва на реката в този час? Нощта принадлежи на якшите, гандхарвите и ракшасите. Само по здрач е позволено да се къпят други. Вие ми приличате на хора, така че връщайте се, откъдето сте дошли.“

Една сияйна фигура излезе от водите, издигна се във въздуха и после се спусна на златна колесница. Държейки огромен лък, съществото продължи: „Аз съм гандхарвът Ангарапарна и съм приятел на Кувера, ковчежника на боговете. Това е моето място за къпане! Дори боговете и демоните не смеят да идват на реката, когато се къпя. Защо вие, хора, сте толкова дръзки? Махайте се веднага, иначе ще ви избия! Не ме е страх от никого.“

Арджуна не можа да понесе надменните думи на гандхарва: „Окаянико, реките и планините не могат да бъдат забранени за никого и никога. Не съществува такова нещо като специално време, в което да ни е позволено да се докосваме до тази свята река, нито пък ни е грижа за заплахите ти. Само страхливци биха се уплашили от такъв като тебе. Направи ни път, защото сега ще се къпем в реката.“

Ангарапарна видимо пламна от гняв. Той опъна лъка си и на мига изстреля стотици стрели по братята. Арджуна се движеше с ослепителна бързина, парирайки ги всичките просто с факела, който носеше и се присмя на гандхарва: „Не смей да се сражаваш с умелите в боя. Оръжията ти се стапят като океанска пяна, когато ги насочваш към по-силен противник. О, небесни пътнико, знам, че превъзхождаш хората по сила. Затова ще използвам срещу теб небесно оръжие. Огненият снаряд, който ще изстрелям, най-напред е бил даден на Бхарадваджа от божествения мъдрец Брихаспати. После Бхарадваджа го предал на Агнивеша, който го дарил на моя учител Дрона, а Дрона го даде на мен. Защитавай се от силата му, ако можеш.“

Изричайки мантрите, призоваващи Агнеястра, Арджуна вдъхна на факела си нечувана сила. Той с гняв го хвърли по Ангарапарна и овъгли колесницата му. Гандхарвът загуби съзнание от силата на огнения заряд и падна надолу с главата от димящата колесница. Арджуна го хвана за косите, украсени с венци от цветя, и го довлече пред Юдхищхира.

Внезапно от водите излезе ангелски красива жена и като застана пред Юдхищхира, каза с допрени длани: „Благородни, аз съм Кумбхинаши, съпругата на Ангарапарна. Умолявам те, дари ми милостта си и го освободи. Търся закрилата ти.“

Гандхарвът дойде на себе си и седна пред Юдхищхира, който му каза: „О, благородни, нима бих убил някого, който е победен в битка, който стои лишен от славата си, неспособен да се защитава сам, а го защитава жена му? Можеш да си вървиш.“

Ангарапарна се изправи и поднесе почитанията си на Юдхищхира, като заговори смирено: „Гордостта ми бе сломена от по-малкия ти брат. Небесната ми колесница лежи изпепелена. Преди ме познаваха като Читраратха — Онзи с красивата колесница — но от днес ще се наричам Дагдхаратха — Онзи с изпепелената колесница.“

Ангарапарна благодари на Арджуна, че не го е убил, въпреки че можеше. За да се отплати за милостта му, Ангарапарна му поднесе в дар божественото познание, което притежават гандхарвите, заедно с впряг небесни коне. Усмихнат, Ангарапарна каза: „Това познание, наречено Чакшуши, ще ти дари способността да виждаш всичко в трите свята, както и съкровената природа на нещата. Именно то дава на гандхарвите силата, с която превъзхождат хората.“

Ангарапарна махна с длан към речния бряг и Пандавите видяха там група красиви бели коне. „Тези жребци искам да ти дам. Те ще отидат навсякъде по волята на господаря си. Казва се, че са част от мълнията на Индра и винаги ще изпълнят желанието ти.“

Арджуна отговори: „О, гандхарва, ако ми даваш познанието си и тези коне като отплата за живота си, аз няма да ги приема. Мой дълг бе да те освободя по заповед на брат си. Не мога да приема милостиня, тъй като кшатриите не постъпват така.“

Ангарапарна отново се усмихна: „Добре, нека не бъде милостиня. О, най-добър потомъко на Бхарата, копнея да ме научиш да хвърлям огненото оръжие, с което ме победи.“

Арджуна се съгласи на тази замяна, но каза, че най-напред иска да разбере защо той е предизвикал него и братята му, макар да бяха добродетелни хора, изучили Ведите, и от благородно царско потекло.

Гандхарвът отговори: „Чуй Арджуна, слушал съм от Нарада Риши за великите подвизи на предците ви. Освен това лично познавам бащите ви, тъй като Дхарма, Ваю, Индра, Ашвините и дори Панду живеят в рая. Макар да знам, че всичките сте великодушни, добродетелни, силни и предани на обетите си, аз ви нападнах, защото никой, който владее сила и оръжия, не може да изтърпи да му се противопоставят пред съпругата му. Бях разгневен.“

Ангарапарна обясни защо Арджуна е успял да победи него, небесния гандхарва: „Тъй като си целомъдрен, силата ти е станала необикновена. Ако някой воин, познаващ насладата на сетивата, влезе в бой нощем с гандхарва, няма как да остане жив.“

После той добави, че дори воин, който не спазва обета за целомъдрие, би могъл да победи могъщ враг, ако го закриля съвършен брамин. Гандхарвът заключи: „Онези, които са наставлявани от учени и себевладеещи се брамини, могат да завладеят земята и да постигнат добра съдба, а накрая да отидат в рая. Затова, потомъко на Тапати, потърсете си съвършен брамин за водач.“

Арджуна слушаше внимателно. Той искаше да знае защо Ангарапарна се бе обърнал към него с „потомъко на Тапати“ и попита: „Тъй като съм син на Кунти, съм познат като Каунтея. Защо ме наричаш Тапатя? Не съм чувал това име преди.“

Бе дълга история. Ангарапарна покани братята да седнат удобно на брега на реката, докато той заразказва за далечната им предшественичка Тапати, дъщеря на слънчевия бог. Тапати се бе спуснала от небесата и се бе омъжила за Самварана, древен цар в рода на Пандавите. Гандхарвът им разказа историята заедно с много други странични истории. Ангарапарна говори през по-голямата част от нощта и братята, запленени от разказите му, видяха първата бледа светлина на зората, когато той свърши. Тогава Арджуна му каза: „О, гандхарва, ти знаеш всичко и виждаш всичко с божественото си зрение. Моля те, кажи ни къде можем да открием брамин, познаващ Ведите, който би могъл да ни стане жрец.“

Ангарапарна отговори, че недалеч се намира горският ашрам Уткачака. Там живее брамин на име Дхаумя, по-младият брат на прославения риши Девала. Нека се обърнат към него с молба да им бъде наставник.

Уверен в приятелството на гандхарва и благодарен за съвета му, Арджуна му даде мантрата, с която би могъл да призове Агнеястра. В отговор на това Ангарапарна отново му предложи конете, но Арджуна отговори: „Засега няма да взема нищо от теб. Не желая знанието ти, а няма как в момента да отведем конете. О, прекрасен гандхарва, достатъчно е, че имам приятелството ти. Може би, ако дойде време да имаме нужда от тези коне, ще ги потърся.“

Ангарапарна и Пандавите се поздравиха почтително и си взеха сбогом. Гандхарвът и съпругата му изчезнаха в небето, оставяйки Пандавите да продължат пътуването си.

След като гандхарвът си замина, Пандавите поеха на север покрай брега на Ганг натам, накъдето той им бе посочил, че ще открият ашрама на Дхаумя. Слънцето бе изгряло и те видяха много риши, къпещи се в реката, облечени само с по една препаска, а сплъстените им коси бяха завързани във възел на главите им. Братята ги чуваха да рецитират свещени химни от Ведите — някои във възхвала на слънчевия полубог Сурия, някои в обожание на Шива, всемирния унищожител, а други в молитва към всемогъщия Върховен Бог, Вишну. Самите Пандави също се изкъпаха в Ганг и със свещената глина от брега нарисуваха по телата си знаци, показващи, че са ваишнави, предани на Вишну. Кунти влезе във водите напълно облечена, а после смени дрехата си на скрито място. Тя не спираше да мисли за Кришна, умолявайки го да им помогне в бедите им.

Мъдреците насочиха братята къде да намерят обителта на Дхаумя. Тогава те се приближиха към него и паднаха в нозете му. Юдхищхира каза: „О, мъдри, ние сме синовете на Панду и пътуваме с майка си Кунти. По съвета на един гандхарва търсим подслона ти. Моля те, бъди наш водач и закрилник. Ние сме твои слуги.“

Лъчезарният Дхаумя се усмихна и ги покани да седнат. Учениците му им поднесоха диви плодове и вода. Докато погледът му обгръщаше младите принцове и деликатната Кунти, мъдрецът почувства в сърцето му да се пробужда обич. Той разбра, че обожават Вишну, неговия почитан Бог, и това също му хареса, затова се съгласи да им стане жрец. В радостта си Пандавите се почувстваха така, като че вече са си възвърнали богатството и царството и са спечелили Драупади. След това Дхаумя официално ги прие за ученици, посвещавайки ги във Вишну мантрите.

Много мъдреци от ашрама на Дхаумя ги дариха с благословиите си. Виждайки тези богоподобни младежи, ришите разбраха, че благодарение на съвършенството си братята скоро щяха да управляват света. После, придружени от Дхаумя, Пандавите продължиха пътя си към Панчала.

10.
Сваямварата на Драупади

След няколко дни пътуване горската пътека изведе Пандавите и Дхаумя на пътя към Панчала. Докато вървяха по широката каменна улица, те настигнаха група брамини. Брамините ги попитаха: „Кои сте вие и накъде отивате?“ Юдхищхира отговори, че са петима брахмачари, целомъдрени ученици, пътуващи от Екачакра заедно със своя учител. Тогава брамините започнаха да увещават братята да дойдат на сваямварата на Драупади: „Елате с нас. Тръгнали сме право натам. Щедрият цар Друпада ще раздава богатства на брамините за благоденствието на божествената си дъщеря.“

Пандавите отново чуха за необикновеното раждане и красота на Драупади, както и подробности за предстоящата сваямвара. Цяла Кампиля щеше да празнува. Щеше да има артисти, певци, танцьори и умели четци на древни ведически истории. Щяха да се състезават могъщи борци, атлети щяха да показват удивителни демонстрации. Ястия и напитки от най-високо качество щяха да се сервират в изобилие. В края на празненството Драупади щеше да си избере съпруг сред царете и принцовете, пристигнали от всички краища на света. Брамините разказаха на Пандавите, че Друпада е поставил непостижимо трудна задача за онзи, който иска да спечели ръката на дъщеря му. Царете, дошли да се състезават, също щяха да раздават щедро милостиня на брамините с надеждата да натрупат благочестиви заслуги и да победят в сваямварата.

Докато приказваха, брамините се смееха, сочейки обикновените парчета плат, с които бяха облечени Пандавите. „Момчета, ще можете да си облечете нещо по-ново. Елате с нас. Като получите всичко, от което имате нужда, можем да се върнем заедно, а може да отидете и където искате.“ Приканвайки петимата братя да тръгнат с тях, брамините продължиха: „Кой знае, може пък принцесата да си избере някого от вас. Всички сте хубави като ангели.“ После посочиха Бхима: „Тялото на този богоподобен младеж е като гръмотевица. Със сигурност ще спечели голямо богатство, ако участва в състезанията на борците.“

Юдхищхира се усмихна: „Ще дойдем с вас в Кампиля. Моля, водете ни!“

Групата продължи напред. През деня вървяха, а нощем спираха в горите или по бреговете на езерата. С вежливите си думи и дружелюбното си поведение Пандавите ставаха скъпи на всекиго, който ги срещнеше, но никой не ги разпозна. Като стигнаха околностите на града, те спряха в малко селце, където тръгнаха от къща на къща да търсят подслон; скоро ги приеха в дома на един грънчар. Братята се установиха там и започнаха да преживяват от подаяния, както бяха правили в Екачакра. От селяните научиха, че сваямварата щеше да се състои след няколко дни. Царят бе избрал тежка задача за онзи, който искаше да спечели Драупади. Дребна мишена бе поставена на върха на висок кол. Под нея се въртеше колело с малка дупка в него. Стрела трябваше да се изстреля през дупката в мига, в който тя се изравнеше с целта. Царят беше наредил освен това да се използва един точно определен лък, и то какъвто обикновен човек не бе способен дори да повдигне. Единствено изключителен воин би могъл да премине изпита и да заслужи ръката на божествената Драупади.

Арджуна се оживи, молейки се в себе си на Кришна да има възможността да спечели принцесата. От думите на Вясадева ставаше ясно, че тя е предопределена за жена на някого от тях; чрез подобен брак братята биха спечелили приятелството и съюзничеството на Друпада, а това със сигурност щеше да се окаже полезно за в бъдеще. Арджуна очакваше сваямварата с нетърпение.

* * *

Друпада бе направил разточителни приготовления за церемонията. Бе издигнат широк стадион. В масивните му каменни стени имаше сто врати, всяка от които инкрустирана със злато и скъпоценни камъни и достатъчно широка, за да пропуска тълпите без затруднения. От вътрешната страна плавно се спускаха тераси от корал и лазурит. Най-отпред бяха поставени стотици обсипани с перли тронове за присъстващите монарси. Около стадиона царят бе издигнал за техни резиденции бели многоетажни дворци, наподобяващи достигащите облаците върхове на планината Кайлаша. На прозорците сияеха решетки от златен филигран, стените блестяха от диаманти и смарагди. Скъпи килими застилаха мраморните подове.

Когато настъпи денят на сваямварата, царете бяха поканени на стадиона. Те пристигнаха през северната порта и заеха местата си на златните тронове. Докато владетелите влизаха, затръбиха хиляди тромпети, из стадиона отекнаха барабани. Много риши, сияйни като слънца, влязоха през източната порта. Терасите, украсени с неизброими венци и гирлянди, се изпълниха с жителите на Панчала. Влизайки в стадиона, многоцветната тълпа бушуваше като океан. Докато всички сядаха, се разнасяше аромат на черно алое и други благоухания.

Пандавите дойдоха заедно с брамините и насядаха сред тях, незабелязани от никого. Те огледаха арената. Начело на всички събрали се царе седеше Дурьодхана с братята си, наподобяващ сияйна планета, заобиколена от ярки звезди. Бхима усети, че го обзема гняв, но Юдхищхира го възпря с поглед. Не можеха да рискуват да бъдат разпознати — не още.

Церемонията започна. Актьори и танцьорки забавляваха тълпата. Брамини извършваха огнени жертвоприношения. Друпада раздаваше подаяния. Всичко това продължи петнайсет дни, като всеки ден публиката се увеличаваше. Пандавите бяха смаяни от благоденствието на Друпада. Царят на Панчала раздаваше купища злато и бисери на брамините. Макар да бяха преоблечени като брамини, Пандавите не отидоха да получат милостиня, оставайки по местата си в очакване да видят Драупади.

На шестнайсетия ден принцесата, облечена в сари от искряща жълта коприна и украсена с блестящи накити, излезе на арената. В ръцете си носеше на златен поднос сватбената гирлянда, която щеше да постави на шията на онзи, който успееше да победи в състезанието. Нежна музика от флейти, барабанчета и вини се лееше, докато Драупади вървеше към мястото си до своя баща. Виждайки красотата й, царете и принцовете внезапно наскачаха и размахаха оръжията си, величаейки се един пред друг на висок глас: „Аз ще спечеля принцесата!“ „Няма равен на мен по сила и храброст!“ „Драупади вече е моя!“

Войнствените принцове приличаха на развълнуван океан, когато се изправяха на крака и се хвалеха със силата си. Поразени от бога на любовта, гледайки се един друг ревниво, те се удряха по мишците и размахваха лъковете и мечовете си, наподобяващи стадо разгонени хималайски слонове, подлудени от желание.

Небесните колесници на боговете, водени от пазителите на четирите посоки на вселената — Ямараджа, Индра, Кувера и Ваю — застанаха над арената. Рудри, сиддхи, чарани, наги, дайти, данави и гухаки се събраха в небесния свод, наблюдавайки с любопитство жертвоприношенията на Друпада и избора на съпруг за Драупади. Великите риши, водени от Нарада, Ангира и Парватя, стояха в небесата сред боговете като безброй слънца.

Когато петимата Пандави видяха смуглото нежно лице на Драупади, сякаш стрели пронизаха сърцата им. Те се изправиха от местата си и съзерцаваха изящната й снага, докато тя грациозно вървеше към баща си. На отсрещната страна на арената бяха Ядавите от Матхура. Седейки сред тях, Кришна забеляза изправените Пандави. Той внимателно се вгледа в петимата братя и обръщайки се към Баларама, каза: „Според мен онези петима мъже, ето там, са Пандавите.“ Той посочи братята с леко кимване с глава. „Дочух слух, че братовчедите ни са оцелели от пожара във Варанавата. Това като че ли е вярно. Ти как мислиш, Рама?“

Баларама внимателно огледа всеки един от петимата братя. Нямаше никакво съмнение, това бяха синовете на Кунти. Той се усмихна на Кришна, който отвърна на усмивката му, но и двамата не казаха и дума за това.

Сега всички принцове гледаха само към Драупади и баща й. Никой не забеляза Пандавите. Друпада махна с ръка. Принцовете седнаха, хапейки устни в гняв един към друг. Докато от небето се сипеха райски цветя, звукът на безброй раковини и барабани изпълваше въздуха. Братът на Драупади, Дхрищадюмна, се изправи като златен флаг, развян в чест на Индра. Стадионът потъна в тишина, докато той провъзгласяваше имената на всички присъстващи принцове и царе. Най-напред той изреди принцовете от Хастинапура, после от Матхура, а след това и всички останали, пристигнали от стотици царства и провинции.

Дхрищадюмна хвана сестра си за ръката и каза с глас, тътнещ като гръмотевица: „Тази принцеса ще бъде спечелена днес от онзи, който улучи целта.“ Принцът посочи грамадния лък, лежащ на една златна маса: „Там са лъкът и стрелите, които трябва да използвате. Казвам ви истината, онзи, чиято стрела премине през колелото и улучи мишената, ще спечели ръката на Драупади. Само човек с благородно потекло и дивна храброст би бил способен на такъв подвиг.“

Дхрищадюмна седна близо до баща си. Друпада поръча на жреците да запалят жертвения огън за церемонията сваямвара. Над арената се понесоха гласовете на хиляди брамини, рецитиращи ведически молитви. Царят огледа събралите се принцове и никак не бе впечатлен. Никой от тези горделиви владетели не изглеждаше достоен за дъщеря му. Друпада си помисли за Арджуна. Да можеше принцът да е жив! Той бе дочул слуха, че Пандавите са избягали от пожара, но къде бяха тогава? Единствено човек с уменията на Арджуна би преминал изпитанието. Друпада преднамерено бе измислил такава задача с надеждата, че Пандава може да се появи. Яджа му бе обещал, че ще се сдобие от жертвоприношението с дъщеря, която ще стане жена на Арджуна. Нима биха могли думите на мъдреца да се окажат неверни? Друпада се оглеждаше неспокойно, докато принцовете един по един бяха повиквани на арената.

Със сияйни корони, със златни обеци, блестящи в ярката слънчева светлина, царете и принцовете един по един отиваха към лъка. Единствено с неимоверно усилие те успяваха едва да повдигнат огромното оръжие от масата и ако някак съумееха да го изправят, трябваше да го извият и да му надянат тетива. Това бе непосилна задача дори за въображението им. Лъкът леко се огъваше, а после отскачаше назад с огромна сила, хвърляйки на земята принцовете с натъртени тела и оваляни в прахта корони и венци. След като всеки излизаше на свой ред и бе по този начин унизен, се връщаше на изящния си златен трон, оправяйки пътьом разбърканите си блестящи украшения. Дишайки тежко, с угаснал романтичен плам, принцовете сядаха и поклащаха глави.

Дойде ред на Карна. Като го видяха да се отправя към лъка, огромен като златиста планина, ходеща по арената, Пандавите решиха, че мишената е улучена и принцесата спечелена. Но тъкмо Карна да вдигне лъка, Драупади се изправи и извика силно: „Няма да приема за свой съпруг сина на колесничар.“

Знаейки, че Карна е син на Адхиратха, водачът на кастата сута, които обикновено се занимаваха с управляване на колесници, Драупади имаше право да му откаже възможността да участва в изпитанието.

Карна дълбоко почервеня и се изсмя с раздразнение. Хвърляйки поглед към слънцето, той се обърна и седна на мястото си, стиснал зъби и юмруци, но без да отвърне и дума.

Следващ бе могъщият цар на чхедите, Шишупала. С огромно усилие той изви лъка в полукръг, но не успя да го удържи, опитвайки се да сложи тетивата му. Той бе хвърлен по гръб и лежа без сили няколко мига, преди в поражението си да се върне на мястото си. После бе ред на Джарасандха, владетелят на Магадха, който бе заплаха дори за боговете. Той преви лъка, държейки го с една ръка, докато се опитваше да го наниже с другата. Лъкът отново отскочи и го повали на колене.

Присмивайки се на немощта на останалите царе, Дурьодхана излезе напред. На стадиона настъпи мъртва тишина, когато принцът на Хастинапура се поклони на Друпада. Царят леко кимна и Дурьодхана вдигна лъка. Той сръчно го наниза, постави на тетивата му една от златовърхите стрели и след като внимателно се прицели, я изстреля. Тя полетя, преминавайки през въртящата се дупка, но за малко не улучи целта. Принцът гневно захвърли лъка и се върна на мястото си.

Като знаеха, че съдбата на Драупади е да се омъжи за Арджуна, никой от царете на династията Яду, включително Кришна и Рама, не участваше в изпитанието. Те просто гледаха, смеейки се, когато лъкът хвърляше принцовете на земята и въздъхнаха с облекчение, когато стрелата на Дурьодхана просвистя край мишената. Този порочен човек не заслужаваше награда като Драупади. Но къде беше Арджуна? Само Кришна и Баларама не се притесняваха, взрени отсреща в отделението на брамините.

Вече всички царе бяха опитали и се бяха провалили. Драупади още държеше ярката алена гирлянда на златния поднос. Дхрищадюмна попита дали някой последен няма да опита. Арджуна погледна към Дхаумя, който се усмихна и кимна. Принцът се изправи и излезе в средата на арената. Присъстващите брамини завикаха от радост и размахаха еленовите си кожи. Може би един скромен брамин ще успее там, където горделивите, могъщи земни царе не успяха. А ако някой брамин трябваше да успее, това несъмнено бе именно този. Арджуна приличаше на тъмен облак, докато вървеше към лъка с лъвската си походка.

Не всички брамини обаче бяха съгласни. Някои от по-възрастните, изпълнени със съмнения и страх, че Арджуна би могъл да унизи класата на брамините с подобно прибързано действие, се развикаха високо: „Как може човек, който е неопитен във военното изкуство и на когото липсва сила, да успее там, където дори господарите на света се провалиха? Спрете този юноша! Само от младежка буйност или от суета той се захваща с тази непосилна задача. Ще ни изложи всичките!“

Други брамини възразиха: „Я вижте по-отблизо този младеж! Ръцете и бедрата му приличат на хоботи на мощни слонове. Раменете му са широки, той изглежда силен като подлуден лъв. Възможно е да успее. Пък и нямаше да излезе напред, ако му липсваха сила и енергичност.“

Някои описваха браминската сила. Дали има физическа мощ, или не, браминът винаги е силен с добродетелите на духовната си мощ. Никой брамин никога не бива да бъде подценяван. Навремето всички земни воини били победени от Парашурама, който бе брамин. Великият риши Агастя бе изпил целия океан. Нямаше нищо непостижимо за брамина. Не биваше да спират този юноша. „Нека върви!“ — викаха. „Той с лекота ще вдене лъка и ще улучи целта.“

По-възрастните брамини отговориха: „Така да бъде“ и отново насядаха по местата си.

Арджуна стигна до средата на арената и след като се поклони на царя, попита с глас, който проехтя по целия стадион: „Разрешено ли е брамин да участва в това изпитание?“

Друпада с любопитство погледна брамина и даде съгласието си. „Никога не е срамно владетелите да бъдат покорени от силата на брамините — отговори царят. — Всъщност тази сила ги закриля така, както Вишну закриля боговете.“

Арджуна се обърна към лъка и като допря длани, му се поклони, а вътре в себе си се молеше на Кришна. След като почтително обиколи лъка три пъти, той го вдигна в дясната си ръка. Само за мигове вече го бе нанизал и бе поставил златната стрела на тетивата. Тишина настъпи на стадиона, докато Арджуна стоеше неподвижен, опънал лъка докрай. Той коленичи и се прицели в мишената. Внезапно изстреля стрелата и тя полетя с ослепителна бързина, минавайки право през дупката, като улучи целта в средата. Когато мишената падна на земята със стърчащата в нея стрела, стадионът изригна. Хората скочиха на крака и заликуваха, музиканти засвириха на безброй инструменти. Отекваха барабани, тромпети и раковини; бардове съчиняваха поеми за подвига на Арджуна, боговете го възхваляваха и сипеха порои небесни цветя. Брамините станаха като един, размахвайки шаловете и делвите си и скачайки от радост. Ала царете и принцовете бяха обхванати от срам, надавайки скръбни и отчаяни възгласи. Друпада, с разширени от щастие очи, се взираше удивен в тайнствения брамин, който идваше към царския подиум. Кой бе той? Нима наистина бе Арджуна? Царят забеляза, че останалите владетели се бяха раздвижили. Изглежда щеше да има битка. Друпада се обърна към първия си министър и нареди армията да е в готовност. След това каза на Драупади да приеме брамина за съпруг.

Арджуна коленичи и се прицели в мишената.

Принцесата гледаше Арджуна, който вървеше към подиума. Тя веднага бе привлечена от божествено красивия младеж с фини маниери. Може би той бе Арджуна, както бе предрекъл Яджа. Но дори и да не беше, нищо срамно нямаше да се омъжи за него. Той бе брамин, а брамините винаги са считани за по-висши от управляващата класа на кшатриите. Пък и макар да бе облечен като брамин, той бе изключително силен и очевидно себеовладян. Този съюз със сигурност бе осветен от присъствието на Кришна, всемогъщият Бог на цялото творение. Драупади приближи към сина на Кунти и с радост постави гирляндата около шията му.

Виждайки, че Драупади наистина бе съгласна да приеме брамина, царете се разгневиха още по-силно. Юдхищхира реши, че е време да тръгват. Той стана с братята си и се отправи към портите на стадиона. Арджуна идваше след него с Драупади, а брамините ликуваха и го възхваляваха, докато минаваше покрай тях.

Сред разгневените царе Дурьодхана се развика на висок глас: „Как си позволява Друпада да ни обижда по такъв начин? Пренебрегвайки всички царе на земята, той дава дъщеря си на някакъв беден, неспособен брамин. На брамините никога не бива да се разрешава да се състезават на сваямвара, тъй като тя е само за царете. Явно Друпада ни е поканил тук единствено за да ни оскърби.“

Царете завикаха одобрително. Някои размахаха оръжията си. Тогава Шишупала каза: „Царят на Панчала е толкова високомерен, че не приема никого от нас за достоен. Заслужава да бъде наказан веднага. Да направим така, че други сваямвари да не завършват по подобен начин.“

Царете се изправиха с извадени оръжия. Втренчени в Друпада, те тръгнаха към него като един. Виждайки значителното им превъзходство, Друпада отстъпи назад.

Юдхищхира бе наблюдавал случващото се от портата. Осъзнавайки опасността, в която бе попаднал Друпада, който вече бе техен тъст, той заповяда на Бхима и Арджуна да му помогнат. Братята затичани се качиха на подиума и застанаха между Друпада и останалите царе. Арджуна все още държеше жертвения лък. Бхима изкорени едно дърво отстрани на арената и заплашително го размахваше. Двамата изглеждаха като Индра и Ямараджа, изправени срещу пълчищата на дайтите и данавите. Стотиците царе се поколебаха предпазливо, виждайки двамата брамини насреща си.

Кришна не помръдна от мястото си. Гледайки двамата Пандави готови за бой, той тихо каза на Баларама: „Каквито и съмнения да сме имали за самоличността на тези принцове, вече са неуместни. Друг освен Бхима не би могъл да изкорени цяло дърво, нито пък друг освен Арджуна би могъл да улучи целта. О, Санкаршана, това със сигурност са Пандавите!“

Баларама гледаше към Бхима и Арджуна, които се готвеха да отблъснат разгневените царе: „Несъмнено е така — усмихна се той. — Какво щастие, че леля ни и младите й синове са успели да избягат от пожара във Варанавата.“

Много брамини се втурнаха да подкрепят двамата Пандави. Те размахваха паниците и еленовите си кожи с викове: „Не се бойте! Ще се бием с тези надменни царе.“

Арджуна се усмихна и внимателно ги спря. „Просто застанете отстрани и гледайте — каза той. — Ще ги спра с острите си стрели като люпило от змии, отблъснато със силата на мантрите.“

Карна беше начело на царете. Той извика: „Въпреки че кшатриите не бива да нападат брамини, това е позволено, ако тези брамини стоят готови за битка.“

Карна спря на разстояние от Арджуна и започна да го обсипва със стрели. Арджуна, снабден с голямо количество стрели от войниците на Друпада, на мига отбиваше всички стрели на Карна със своите. Цар Шаля от Мадра се биеше с Бхима; те приличаха на два огромни блъскащи се слона. Дурьодхана и останалите царе внимателно отблъскваха останалите брамини, които въпреки всичко продължаваха да ги предизвикват. Те с лекота удържаха аскетичните светци, без да ги наранят.

Арджуна изстреля голям брой бързи стрели по Карна. Те пронизаха крайниците му и го замаяха със силата си. Карна се вгледа изненадан в противника си. Не бе очаквал такава ловкост и бойно умение. Защитавайки се с повече внимание, той отвърна със стотици прави изстрели, но Арджуна отново отби всичките му стрели, преди да го достигнат. Като видяха изкусността му, останалите царе завикаха одобрително. Това разяри Карна. Той изстреля хиляди нови стрели, които изпълниха въздуха като ято златопери птици. Арджуна въпреки това им устоя, призовавайки небесните си оръжия, като сътвори облак от стрели, летящи към Карна.

Двамата противници се биеха със смайващи умения. Докато се сражаваха, те се обръщаха един към друг на езика на героите: „Виж силата на ръцете ми!“ „Защитавай се, ако можеш!“ „Виж как парирам движенията ти!“ „Приготви се, защото изстрелвам смъртоносните си оръжия!“

Останалите царе стояха наоколо и ги гледаха с изумление, възхвалявайки двамата воини, които демонстрираха ловкостта си.

Карна скоро разбра, че не може да победи в тази битка, затова прекрати атаката си и се обърна към Арджуна с вик: „О, най-добър от брамините, възхитен съм от храбростта ти. Да не би да си самото олицетворение на военното изкуство? Да не би да си Парашурама или Индра, или самият непобедим Бог Вишну? Когато съм разгневен, никой друг не може да се сражава с мен освен тези личности — никой, освен сина на Кунти, Арджуна.“

Арджуна се усмихна: „Не съм нито Индра, нито Парашурама. Не съм нито бог, нито небесно същество. Знай, че съм обикновен брамин, добил дълбоки познания в бойното изкуство по милостта на своя гуру. Владея както земните, така и небесните оръжия и съм готов да те сразя в битка.“

Карна сведе оръжията си и се замисли. Това не беше обикновен брамин. По-добре бе да се оттегли от битката. Духовната сила на брамините винаги надвишаваше бойните умения на кшатриите. Великият цар Вишвамитра, макар да познаваше съвършено всички божествени оръжия, не бе могъл да победи Васища Риши, а браминът Парашурама с голи ръце бе сразил всички царе на земята. Карна се поклони на загадъчния брамин и се оттегли от битката.

Бхима и Шаля все още бяха заети в свиреп ръкопашен бой. Вкопчени един в друг, те стъпваха и се търкаляха по арената като двойка обезумели слонове, борещи се за надмощие. Ревовете и разтърсващите им удари отекваха из стадиона. Блъскайки, влачейки и хвърляйки се един друг, те се бореха с неизтощима енергия, като се удряха с мълниеносна сила и едновременно с това се смееха силно. Внезапно Бхима вдигна Шаля високо над главата си и го завъртя. После хвърли царя надалеч, оставяйки го да лежи прострян, без да го напада повече, тъй като знаеше, че е брат на Мадри.

Царете бяха изумени да видят и Карна, и Шаля отблъснати от двама брамини. Те гледаха със страхопочитание към Бхима и Арджуна, които стояха един до друг, готови да посрещнат ново нападение. „Тези двамата със сигурност не са брамини. Кой би могъл да излезе насреща на Карна освен ако не е Дрона или Арджуна? Кой би могъл да хвърли така могъщия Шаля освен Баларама или Бхима? Никой не може да се изправи срещу Дурьодхана освен непобедимия Кришна. Нека по-добре да разберем кои са, преди да продължим битката.“

Останалите царе се съгласиха. Не бе разумно да се сражават с брамини, дори да са се държали оскърбително; но ако те се окажеха от друга каста, тогава битката можеше да продължи.

Виждайки колебанието на царете, Кришна се приближи и им каза: „О, владетели, принцесата бе спечелена честно и изненадващо от брамина. Няма нужда от повече боеве. Нека не петним това свещено събитие с излишни кръвопролития, особено с нападения над брамини.“

С внимателни думи и аргументи Кришна успя да отклони царете от по-нататъшна агресия. Те постепенно свалиха оръжията си и напуснаха арената, а докато си отиваха, разговаряха едни с други, смаяни и удивени кои ли може да са двамата силноръки брамини.

11.
Пандавите се женят за Драупади

Бхима и Арджуна, ранени и окървавени от сражението с царете, излязоха през южната порта на стадиона, заобиколени от ликуващи брамини. Двамата братя, които трудно си проправяха път през тълпата извън арената, наподобяваха слънцето и луната, изгряващи иззад облаците. На известно разстояние от стадиона ги чакаха останалите Пандави и Драупади. Като ги видяха да се завръщат невредими от боя, братята прегърнаха двамата герои и продължиха заедно към дома на грънчаря.

Кунти, която не бе придружила синовете си на сваямварата от страх да не бъдат разкрити, вече силно се притесняваше. Слънцето отдавна бе залязло, а синовете й още ги нямаше. Какво би могло да ги забави? Навярно Кауравите ги бяха разпознали и убили; а може би ракшасите се бяха съюзили и бяха дошли да отмъстят за убитите Хидимба и Бака. Кунти си спомни уверението на Вясадева. Нима великият мъдрец би могъл да греши?

Докато седеше в тихата вечер, потънала в мисли на тревожна обич по синовете си, Арджуна внезапно влезе в къщата и извика: „Майко, връщаме се и носим необикновена милостиня. Ела да видиш каква прекрасна скъпоценност получихме днес!“

Преливаща от облекчение и щастие, че чува гласа на сина си, Кунти му отговори: „Каквото сте спечелили, поделете го помежду си.“ Тя вдигна поглед и видя Арджуна да влиза в стаята заедно с Драупади, която незабавно дълбоко се поклони в нозете й. Принцесата бе научила кои са братята и бе много щастлива, че Арджуна я е спечелил. Тя поздрави почитаната царица на Куру с нужното уважение.

Когато Кунти видя принцесата да се покланя пред нея, тя ахна ужасена: „Какво казах! Как може всички да си поделите тази жена?“ Кунти хвана все още усмихващата се Драупади за ръка и излезе да посрещне Юдхищхира: „Думите ми никога не са били неверни. Аз не мога да произнеса неистина. Когато Арджуна каза, че идва с милостиня, аз нямах представа, че той има предвид принцесата, затова отговорих: «Поделете я помежду си.» Така и трябва да стане. Какво да правим?“

Кунти чувстваше религиозните си принципи застрашени. Тя ценеше истината повече от всичко друго. Не бе лъгала никога дори на шега. В страх, че добродетелта й ще бъде накърнена, тя гледаше с тревога Юдхищхира: „Кажи ми, скъпи сине, как думите ми да бъдат истина, а същевременно принцесата да не извърши грях?“ Нечувано бе жена да се омъжи за повече от един мъж, а за петима бе просто немислимо!

Юдхищхира стоеше замислен. Той успокои майка си и я увери, че нито тя, нито Драупади ще бъдат омърсени с грях; после се обърна към Арджуна и каза: „Скъпи Пхалгуни, ти спечели тази девица. Затова трябва да се ожениш за нея със съответните ритуали. Запали свещения огън и я приеми с благословиите на брамините.“

Арджуна се изненада: „Царю, не ме тласкай по лош път! Според мен заповедта ти противоречи на добродетелта. Как бих могъл да приема принцесата в твое присъствие, докато ти все още си неженен? Несъмнено ти си този, който трябва да я приеме за съпруга. После, ако заповядаш така, Бхима може да се ожени за нея и едва след това аз и близнаците.“

Като чуха изпълнените с уважение думи на Арджуна, Пандавите погледнаха Драупади. Бяха очаквали, че тя ще стане съпруга на Арджуна, но докато я гледаха, панчалийската принцеса отвърна на погледите им. Всички братя почувстваха как любовта завладява сърцата им. Те никога не бяха виждали подобна девойка. Сякаш бе изваяна лично от ръцете на самия Творец и бе прекрасна като Богинята Лакшми, вечната спътница на Вишну.

Юдхищхира разбра чувствата на братята си и си спомни думите на Вясадева. Макар да посъветва Арджуна да спечели ръката на Драупади, мъдрецът загатна, че тя трябва да стане съпруга и на петимата. Въпреки че е рядкост, подобно действие не би било греховно, след като е одобрено от авторитет като Вясадева — особено ако се извършеше, за да осъществи друга, по-висша религиозна цел. Ако Драупади станеше съпруга само на един от тях, това най-вероятно би породило съперничество и разногласия помежду им; а и думите на Кунти също нямаше да се сбъднат. Явно това бе божествена подредба. След като размисли, Юдхищхира реши: „Всички ще се оженим за благословената Драупади.“

Чувайки думите на Юдхищхира, братята му се усмихнаха. Юдхищхира бе равен на баща им Панду; неговият авторитет имаше окончателната дума, решението му не се различаваше за тях от волята на самия Върховен Бог. Драупади несъмнено трябваше да стане тяхна съпруга. Сега те всички я гледаха открито, а тя срамежливо наведе очи. Докато осмисляха решението на Юдхищхира, грънчарят дойде да ги извести, че имат посетители: на вратата стояха Кришна и Баларама.

Двамата героични Ядави влязоха в стаята и видяха Юдхищхира да седи на пода, заобиколен от братята си. Със силните си рамене и красиво оформени ръце прекрасният принц приличаше на Индра, седящ сред главните божества. Кришна допря длани и каза: „Аз съм Кришна, а това е по-големият ми брат Баладева.“ Пандавите бяха много щастливи да видят братовчедите си. Те се изправиха веднага, а Кришна почтително докосна нозете на Юдхищхира; той прегърна Бхима и Арджуна и прие поклоните на близнаците. Двамата с Баларама докоснаха нозете на Кунти, която плачеше от радост, че ги вижда.

След като всички размениха съответните поздравления, Пандавите се вгледаха в Кришна. Удивяваше ги това, че макар да бе Върховният Бог на творението, той бе приел ролята на човешко същество и сега бе техен роднина и приятел. Кришна ги разпита за благополучието им. Юдхищхира отговори: „Ние всички сме добре, Кришна, но кажи — как успяхте да ни намерите?“

Кришна се усмихна: „Огънят винаги се вижда, дори да е покрит. Та кой освен Пандавите би могъл да извърши такива подвизи на сваямварата? О, победителю на врагове, какво щастие, че сте се спасили от пожара! Какво щастие, че злите планове на Дурьодхана са се провалили! Благословени да сте! Нека благоденствието ви нараства като огън в пещера, който постепенно се усилва и се разстила наоколо.“

След това Кришна каза, че е по-добре да си върви, преди да привлече внимание върху братята и да издаде прикритието им. Той и Баларама станаха и си тръгнаха тихо. Пандавите поседяха известно време, потънали в мисли за Кришна. Бяха трогнати от подкрепата и окуражаването, които бе изразил към тях, и се почувстваха сигурни, че скоро ще възвърнат истинската си позиция в Хастинапура.

Без братята да знаят, Дхрищадюмна също ги бе проследил и сега стоеше тихо в близост до къщата. Той с изненада видя как Кришна и Баларама пристигнаха и си тръгнаха. Кои бяха тези брамини, които двамата всесилни богове бяха решили да посетят? Със сигурност не бяха обикновени брамини. Дхрищадюмна се приближи с любопитство и погледна през прозореца. Кунти учеше Драупади как да приготви вечерята на Пандавите. Тя каза на принцесата, че след като предложи храната на Бога и отдели част за брамините, трябва да раздели останалото на две: едната половина да даде на Бхима, а останалата част да раздели между другите братя и тях двете.

Дхрищадюмна наблюдаваше как сестра му с радост изпълни заръката, давайки половината от храната на огромния млад мъж, който бе хвърлил Шаля на арената, и разпредели останалата половина на другите. След като се нахраниха, всички легнаха да спят с глави на юг на постеля от еленови кожи, разстлана върху мека трева. Кунти легна напряко при главите им, а Драупади при нозете им. Дхрищадюмна я видя как се усмихва с истинско щастие, приемайки новата си смирена позиция. Като легнаха, братята заговориха помежду си. Скрит до прозореца, принцът ги чу да разговарят за небесни оръжия, колесници, слонове, лъкове, стрели и мечове. Те обсъждаха битката с царете на стадиона и се смееха как Бхима и Арджуна се бяха справили с разгневените монарси.

Дхрищадюмна бе чул и видял достатъчно. Ясно бе, че тези мъже са могъщи воини. Това със сигурност бяха предрешени царе. Принцът тихо се отдалечи и се върна в столицата, за да разкаже на баща си всичко, на което бе станал свидетел.

* * *

В Панчала цар Друпада бе притеснен. Обичната му дъщеря си бе отишла, а той не знаеше кой я бе отвел. Събитията от деня се редяха в мислите му. Кой бе мъжът, съумял да улучи целта? Нима наистина бе брамин? Ами ако беше успял да премине изпитанието случайно? Ами ако беше вайшя или дори шудра и компрометираше благородното потекло на Драупади? Да не би пък да беше велик герой от царски род? Но тогава защо се бе предрешил като брамин? Може би все пак наистина бе Арджуна, оцелял по чудо от ужасяващия пожар във Варанавата. Но беше прекалено да се надява на това.

Докато царят седеше, потънал в мисли, в покоите влезе синът му. След като се поклони в нозете на баща си, принцът разказа какво бе видял. Дхрищадюмна бе убеден, че именно Пандавите бяха спечелили Драупади; той радостно разказа как ги бе проследил до къщата в предградията на столицата, как ги бяха посетили Кришна и Баларама и как ги бе чул да разговарят помежду си на езика на воините.

„Като си тръгнаха, двамата брамини, които се биха на арената, се присъединиха към още трима. Изглежда петимата бяха братя. Сред тях имаше жена, сияйна като пламък. Според мен тя бе майка им. Те разговаряха помежду си с гласове, дълбоки като гръмотевични облаци. Няма съмнение, че тези мъже не са нито шудри, нито вайши. Те със сигурност са кшатрии. Моето мнение е, че това са Пандавите, предрешили се след бягството си от Варанавата.“

Друпада изключително силно се зарадва на думите на сина си. Още щом изгря зората, той повика свещенослужителя си и го изпрати в дома на грънчаря да разбере самоличността на брамините. Жрецът пое натам веднага и като стигна до къщичката, възслави Пандавите за храбростта им, а после каза: „О, почитаеми, великият цар Друпада желае да научи имената ви. Моля, разкрийте династията и рода си. Не сте ли Пандавите? Царят винаги е искал дъщеря му да се омъжи за Арджуна. Ако е така, няма нищо по-благоприятно за славата и добродетелта ни.“

Юдхищхира се обърна към братята си и каза: „Донесете вода и измийте нозете на този брамин. Той заслужава уважението ни, тъй като е дворцовият жрец на Друпада и трябва изключително много да го почитаме.“

Бхима незабавно изпълни нареждането на по-големия си брат. Той настани удобно свещеника и му поднесе аргхя. Тогава Юдхищхира каза: „О, брамине, царят бе поставил определено условие за спечелването на дъщеря си. Тя не бе дадена, без то да бъде спазено. Затова и не би трябвало да пита за потеклото на онзи, който е успял да премине изпитанието. На всичките му въпроси за рода и династията ни отвърнаха пеещата тетива на лъка и стрелата, поразила целта.“

После Юдхищхира се усмихна и го увери, че Друпада няма за какво да съжалява; дълго таеното в душата на царя желание скоро щеше да се сбъдне. Ясно бе, че Драупади е белязана със знаците на жена, която ще бъде съпруга на царе. Пандава продължи: „Нима човек с ниско потекло и неопитен във военното изкуство би улучил целта? Победата бе честна и никой не може да я оспори. Нека царят не тъгува.“

Докато Юдхищхира говореше, пристигна друг пратеник да им съобщи, че в града ги очаква голямо празненство. Той помоли Пандавите да го придружат до царския дворец, където щеше да се проведе сватбената церемония.

Юдхищхира даде съгласието си и пратеникът посочи на братята двете златни колесници, изпратени от Друпада. Като настаниха Кунти и Драупади на едната, Пандавите се качиха на другата и поеха към Кампиля. Белите коне, впрегнати в колесниците, скоро ги отнесоха пред двореца на Друпада. Когато Пандавите слязоха, царските министри ги поздравиха и ги въведоха вътре, където ги очакваше тържеството. Водени от Юдхищхира, братята влязоха в просторна зала. Скъпи килими се стелеха по пода, множество дълги маси бяха поставени край стените, които бяха обсипани със скъпоценни камъни. На една от масите бяха наредени всевъзможни предмети, свързани с браминския живот — принадлежности за извършване на жертвоприношения, свещени книги и гирлянди. На друга имаше предмети, използвани от класата на вайшите — инструменти за обработка на земята, въжета, семена и други. На трета маса бяха поставени оръжия, ризници, щитове, стрели и военни пособия, също скъпи дрехи, златни украшения и най-различни други красиви предмети.

Всички погледи бяха устремени в братята, когато влизаха в залата. Виждайки тези силни мъже, облечени в черни еленови кожи, с походка на игриви лъвове, с широки гърди, дълги мускулести ръце, наподобяващи змии и очи на свирепи бикове, царят, неговите близки, министри и подчинени се изпълниха с радост. По ред на възрастта си, младите мъже без колебание седнаха на златни столове, застлани с коприна и с възглавнички за краката. Добре облечени слуги поднесоха различни видове превъзходни блюда в златни и сребърни чинии. Братята се хранеха с наслада от изобилието от ястия пред себе си — храната бе достойна за царе.

Когато приключиха с обяда, те станаха и се приближиха до масата, върху която бяха натрупани оръжия и царски принадлежности, които разгледаха внимателно, обсъждайки ги помежду си. За Друпада, за синовете и съветниците му бе ясно, че братята принадлежат към кастата на кшатриите.

Друпада се приближи към Юдхищхира и попита: „Господине, кажете, брамини ли сте, или кшатрии от царски род? Или сте вайши, или дори шудри? Да не сте небесни същества, преоблечени като брамини, бродещи по земята? Моля, кажете ни истината. Истината подобава на царете дори повече от жертвоприношенията и благодеянията. След като веднъж установим кастата, към която принадлежите, бихме могли да организираме подобаваща сватбена церемония.“

Юдхищхира погледна царя и усмихнат му заговори с глас, дълбок като облачен тътен: „Царю, нека съмненията ти се разсеят, зарадвай се. Желанието ти е осъществено. Ние петимата сме принцове, синовете на славния Панду. Аз съм Юдхищхира. Дъщеря ти бе спечелена от Арджуна, който заедно с Бхима се сражава с другите царе. Тя е като лотос, присаден от едно чисто езеро в друго. Заедно с Драупади в женските покои седи Кунти, нашата майка.“

Юдхищхира допря длани и каза на царя, че му е разкрил всичко, което е нужно да знае. Заобиколен от братята си, той добави: „Ти си по-възрастен и по-висшестоящ от нас и с уважение приемаме подслон у теб. Кажи ни какво трябва да направим?“

Очите на Друпада се насълзиха и неспособен да отвърне, той остана развълнуван няколко мига. Най-сетне с голямо усилие успя да потисне радостта си и каза: „Не мога с думи да изразя щастието си. Днес животът ми постигна смисъла си, мечтите ми се сбъднаха. Какъв благословен ден! Кажете ми как успяхте да избягате от пожара във Варанавата?“

Друпада и двамата му синове, Дхрищадюмна и Шикханди, изслушаха разказа на Юдхищхира, а когато той свърши, осъдиха Дурьодхана и слабохарактерния му баща. Друпада увери Юдхищхира, че ще направи всичко, за да му съдейства да заеме мястото, което му се полагаше по право в Хастинапура. Той настани братята в двореца си, отнасяйки се към тях с голяма почит.

На следващия ден Друпада отново заговори на Юдхищхира: „О, силноръки, днес звездите са благоприятни. Нека Арджуна приеме ръката на дъщеря ми с подобаващите ритуали.“

Юдхищхира отговори: „Ако по-малкият ми брат трябва да се ожени днес, значи аз също трябва да се оженя, защото такава е религиозната повеля.“

Друпада кимна с разбиране: „Тогава ти трябва да приемеш ръката на Драупади в церемонията на свещения брак. Или я дай на когото от братята си решиш.“

Юдхищхира каза: „Принцесата трябва да се омъжи за всички ни. Майка ни заповяда така. Дхананджая бе онзи, който спечели скъпоценната ти дъщеря, но законът помежду ни е да си поделяме всяка скъпоценност, която придобием. Затова Драупади трябва да приеме всекиго от нас един по един по ред на възрастта.“

Друпада отстъпи назад, а очите му се разшириха от изненада: „Чувал съм мъж да приема много съпруги, но никога не съм чувал жена да приеме повече от един съпруг. Ти си прочут с добродетелта си, Юдхищхира. Как тогава одобряваш такова действие, толкова противоречащо на традицията и на напътствията на писанията?“

Царят бе заобиколен от синовете и министрите си и всички те внимателно изслушаха отговора на Юдхищхира. Той каза, че нравствеността е фина и че приложението й зависи от обстоятелствата. Затова човек трябва да следва авторитет. Майка им бе пожелала всичките да се оженят за принцесата и това желание бе приемливо за ума на Юдхищхира, който никога не бе имал и една грешна мисъл през живота си. Принцът бе сигурен, че няма грях в това Драупади да се омъжи и за петимата.

Друпада не бе убеден. Нужно му бе повече време да размисли. Бе абсолютно безпрецедентно жена да се омъжва за много мъже едновременно. Той помоли Юдхищхира да обсъдят по-обстойно въпроса с Кунти, Дхрищадюмна и мъдрите дворцови брамини. Юдхищхира се съгласи и всички се събраха в съвещателната зала на царя.

Тъкмо бяха седнали, когато слугите известиха пристигането на Вясадева. Щом мъдрецът влезе, всички присъстващи с почит се поклониха в нозете му. Вясадева ги поздрави на свой ред и дари с благословиите си Друпада и Пандавите. След като всички отново седнаха, Друпада попита: „О, сияйни, може ли една жена да се омъжи за много мъже, без да бъде осквернена от грях? Моля те, кажи ми истината.“

Вясадева отговори, че подобна практика противоречи както на Ведите, така и на традицията. Макар в предишни епохи да е била разпространена, тя отдавна бе изоставена. Мъдрецът погледна Друпада и Юдхищхира и попита и двамата за мнението им. Друпада изрази съмненията си. Той не допускаше по никакъв начин и петимата братя да станат съпрузи на Драупади. Това би означавало, че по-големият брат ще отива при жената на по-малкия. Според писанията това би било равнозначно на сношение с дъщеря.

Юдхищхира отговори, че сърцето му, което не познаваше грях, не чувства никаква тревога относно този брак. Той разказа историята за браминска девойка на име Джатила, която се бе омъжила за седем риши едновременно. Съществуваше освен това и примерът с известните аскети Прачетаси, които също били братя, приели една обща съпруга. Тези примери присъстваха във Ведите и не се считаха за греховни. При определени обстоятелства дори установените правила можеха да се нарушават, за да се съхрани по-висш религиозен принцип.

Кунти бе съгласна със сина си и попита мъдреца как би могла да се спаси от изричането на лъжа. Вясадева отвърна: „О, благородна, ти със сигурност ще бъдеш избавена от грях. Това е вечна добродетел.“

Мъдрецът се обърна към Друпада и каза: „Бих искал да поговоря с теб насаме, о, Царю.“ Вясадева стана и поведе Друпада под ръка към царските покои, а останалите чакаха в залата. Когато останаха сами, Вясадева обясни на царя защо този брак е в съгласие с добродетелта. Той каза на Друпада, че в предишния си живот Драупади била дъщеря на риши и се молела на Шива за съпруг. В молитвата си тя пет пъти помолила бога да има могъщ съпруг. Шива бе отговорил: „След като ме помоли пет пъти, в следващото си раждане ще имаш петима съпрузи.“ А Шива не би могъл да предопредели грях.

След това Вясадева обясни, че принцесата е експанзия на Богинята Лакшми. Тя бе излязла от жертвения огън, за да бъде съпруга на Пандавите, които самите в предишните си животи били богове. Всъщност и петимата братя били въплъщения на Индра в различни милениуми.

Вясадева дари на царя божественото зрение, с което да види Пандавите в предишните им животи. С него Друпада видя пламтящия облик на Индра, който всеки един от братята бе притежавал; сияйните им тела бяха украсени с корони и гирлянди.

Изумен, Друпада допря длани и каза на светеца: „Велики мъдрецо, нищо не съществува извън твоето знание и способности. Сега умът ми се успокои. Повелята на боговете винаги се изпълнява. Всички ние сме инструменти в ръцете на съдбата. Нека дъщеря ми приеме и петимата братя за съпрузи.“

Царят и мъдрецът се върнаха в залата и известиха за промяната в позицията на Друпада. Вясадева каза: „Днес Луната навлезе в благоприятното съзвездие Пушя. Нека първата церемония започне веднага; Юдхищхира може да приеме ръката на Драупади.“

Друпада нареди на министрите и жреците да подготвят всичко. В обширния вътрешен двор на двореца бе запален свещен огън. Редици от знамена със символите на боговете обграждаха жертвената арена, изпълнена с пеещи химни брамини. Бе издигнат прекрасен олтар, изграден от корал и злато, украсен с блестящи перли. Навсякъде бяха окачени уханни гирлянди, из двора се носеше аромат на скъпи благовония.

Царят, приближените и приятелите му заеха местата си край голямо езеро, пълно с лотоси. Хора от всички касти се бяха събрали на двора, за да видят церемонията — брамини с покрити глави, заможни търговци, предпазващи се от силното слънце с красиви слънчобрани, и шудри с пъстроцветни дрехи. Всички гледаха как петимата братя, облечени в коприна и украсени с блестящи златни обеци, пристъпиха в двора като могъщи бикове, влизащи в кошарата си. Дхаумя вървеше начело, а тялото му сияеше като слънце. Той седна край огъня и поднесе възлияния от гхи. Когато пламъците се издигнаха, браминът запя мантри, призоваващи присъствието на Вишну и на основните божества. После повика Юдхищхира да излезе напред и да приеме ръката на Драупади. Тъмноликата принцеса, облечена в златисто сари и украсена със скъпоценни камъни, се изправи да приеме Юдхищхира, а дългите й вълнисти коси бяха обкичени с цветя. Те уловиха ръцете си и обиколиха три пъти свещения огън, скрепявайки своя съюз.

В дните след сватбата на Юдхищхира всеки един от братята се ожени за панчалийската принцеса. Вясадева прошепна на царя, че според повелята на боговете дъщеря му бе възвръщала девствеността си всеки път преди следващия брак. След като бяха завършили всичките пет сватбени церемонии, Друпада седна пред свещения огън и раздаде на братята дарове. На всекиго от тях той подари по сто златни колесници, запрегнати с по четири великолепни коне, по сто отгледани слона и по сто прислужници, украсени с накити и цветни гирлянди. Даде им също огромно количество злато, различни скъпоценни камъни и скъпи дрехи. Като небесни същества братята заживяха в радост в Панчала, в столицата на царството. Друпада от своя страна не се боеше дори от боговете в рая, след като се бе съюзил с Пандавите.

Когато се завърна в Матхура, Кришна се разпореди на Пандавите да бъде изпратено в дар огромно количество богатства. Купища необработено злато, скъпоценни камъни, а сред тях и безценните камъни вайдуря скоро запристигаха в Кампиля и бяха поднесени на братята. Скъпи килими, дрехи, покривала и кожи се трупаха в краката им на купчини. Кришна им изпрати и хиляди прислужнички — всичките млади, красиви и талантливи. Пристигнаха също добре обучени слонове и коне, както и хиляди колесници.

От обич към Кришна, Юдхищхира любезно прие даровете и изпрати благодарствено послание. Уверени в приятелството и благословиите на Кришна, братята чувстваха, че щастливата им съдба е осигурена.

12.
Дхритаращра дава половината царство

Докато монарсите си тръгваха от сваямварата, те се дивяха на онова, което бяха видели. Славните Пандави бяха още живи! Арджуна бе улучил мишената и бе спечелил принцесата, а Бхима без страх се бе изправил срещу царете и бе повалил могъщия Шаля. Царете обвиняваха Бхишма и Дхритаращра, че са допуснали Пандавите да бъдат отпратени и лишени от полагащото им се царство.

Когато научи за този обрат на събитията, Дурьодхана се почувства силно потиснат. Докато пътуваше обратно към Хастинапура, той обмисляше ситуацията. Как братовчедите му бяха избегнали пожара? Сега могъществото им бе още по-голямо отпреди. Съюзени с Друпада и Кришна, те представляваха сила, която не можеше да пренебрегнат. Тяхното могъщество очевидно беше изключително. Само двама от братята бяха успели с лекота да отведат Драупади сред стотици царе. Дори непобедимият Карна бе сразен. Горещи сълзи се стекоха по страните на Дурьодхана. Духшасана, който седеше до него, му каза утешително: „Не тъгувай, братко. Пандавите успяха да спечелят Драупади само защото се бяха предрешили. Изненадаха ни. Ясно е, че съдбата стои над всичко, а човешките усилия са безполезни. Въпреки всичките ни опити, Пандавите са живи и се радват на благоденствие.“

Дурьодхана се намръщи: „Всичко е по вина на неспособния Пурочана. Той ни провали! Добре че поне изгоря в пожара.“

Кауравите влязоха в столицата си унизени и засрамени, а освен това и разтревожени. Друпада бе могъщ враг. Докато Дурьодхана влизаше в двореца, насреща му се зададе Видура. Научил новините от Панчала, лицето на Видура сияеше от радост. Въпреки интригите на Дурьодхана, Пандавите преуспяваха! Несъмнено самият Бог закриляше тези добродетелни принцове.

Видура веднага отиде при Дхритаращра и му каза: „Какво щастие, че Куру имаха успех и благоденстват!“

Слепият цар отговори зарадван: „Какъв късмет! Какъв късмет!“ Без да знае, че Видура има предвид Пандавите, Дхритаращра мислеше, че вероятно Дурьодхана бе спечелил Драупади. Той веднага заповяда да бъдат изработени специални украшения за Драупади и тя и Дурьодхана да бъдат въведени в двореца с пищна церемония. Тогава Видура му съобщи новините: Драупади бе избрала Пандавите за съпрузи и сега петимата герои бяха здраво свързани с Друпада, както и с многото му роднини и съюзници. Дхритаращра седна изненадан, протягайки ръка да се хване за Видура: „Какви удивителни новини! Тези младежи са ми по-скъпи, отколкото бяха на Панду. Обичта ми към тях сега е още по-силна отпреди. Техният успех и щастие са и мои.“

Видура се усмихна: „О, Царю, нека тези чувства пребъдат сто години!“ После излезе, за да съобщи добрите новини на Бхишма.

Царят остана сам с Дурьодхана и Карна. И двамата бяха мълчали, докато Видура бе говорил, но веднага щом той излезе, скочиха на крака и започнаха с викове да го укоряват.

Стискайки меча в украсената му ножница, Дурьодхана каза: „Татко! Как така успехът на враговете ни за теб е добра съдба? Това е глупаво! Трябва да отслабим Пандавите и да ги лишим от богатството им, а не да се радваме за него. В противен случай те несъмнено ще покорят и нас, и родствениците ни, и армиите, и приятелите, и богатството ни.“ Карна изръмжа одобрително и двамата с Дурьодхана се изправиха пред царя, очаквайки отговора му.

Известно време Дхритаращра мълча. Накрая, кършейки ръце, каза: „И аз желая точно същото, каквото и ти. Но не исках да разкривам чувствата си пред Видура. Поведението ми не бива да издава моите мисли. Затова пред него възхвалявах Пандавите.“

Царят попита Дурьодхана как той и Карна смятат да се справят с положението. Принцът отговори, че трябва да използват всички възможни дипломатически и коварни средства, за да причинят краха на Пандавите. Той предложи да бъдат наети шпиони, които да всеят разединение сред братята, или Друпада и министрите му да бъдат разколебани от идеята да ги подкрепят, като бъдат съблазнени с богатства. Може би биха могли да настроят Драупади срещу тях, ако използват красиви жени, които да прелъстят братята. Или може би щяха да успеят тайно да убият Бхима; той бе опората на тяхното могъщество и без него лесно щяха да ги победят.

Накрая Дурьодхана заключи: „Използвай каквито средства сметнеш за уместни, татко, но по някакъв начин трябва да подчиним Пандавите под наша власт, и то без отлагане. Силата им нараства с всеки изминал ден.“

Кауравският принц се обърна към Карна и го попита за мнението му. Карна вдигна стиснатия си юмрук, а гласът му прогърмя в отговор: „Дурьодхана, според мен предложенията ти не са добре обмислени. Не считам, че ще успеем срещу Пандавите с интриги. Колко пъти вече си опитвал това и си се провалял? Със сигурност няма да успееш и сега.“

Карна подчерта, че преди Пандавите са живеели заедно с тях в Хастинапура. Били са просто деца без приятели и съюзници и въпреки това заговорите на Дурьодхана не бяха успели. Сега братята бяха възмъжали, бяха си намерили могъщи съюзници и най-важното — бяха много предпазливи с Кауравите. Щяха да разкрият и осуетят всеки план на Дурьодхана. Кауравите нямаше да успеят да накърнят и любовта на Драупади към нейните съпрузи. Тя ги беше избрала дори когато ги мислеше за бедни брамини. Как би ги отхвърлила сега, след като живеят в благоденствие? Доблестният Друпада не би ги предал за богатства — дори Кауравите да му предложеха цялото си царство.

Очите на Карна блестяха, докато говореше. Естествената му златна ризница сияеше в слънчевите лъчи, влизащи през прозорците на двореца. Той се обърна към царя и продължи: „Господарю, ето какво мисля, че трябва да направим: още преди братята да са укрепили позициите си, нека им нанесем удар на бойното поле. Нека ги предизвикаме, преди Друпада да има време да събере съюзниците си да се бият на тяхна страна и преди Кришна и Баларама да се успели да доведат могъщите армии на Ядавите от Матхура.“

Карна продължи, възхвалявайки силата и храбростта като основните добродетели на кшатриите. Той презираше коварните методи на Дурьодхана и Шакуни и бе за разрешаване на конфликта чрез честно сражение. Това бе единственият благороден начин да се справят с Пандавите. Останалите три средства на дипломацията — помирение, подкуп и разединение — щяха да се окажат безполезни. Куру трябваше незабавно да съберат армия и да потеглят към столицата на Друпада, побеждавайки едновременно и него, и Пандавите. Тогава целият свят, изчистен от плевели, ще бъде в тяхна власт.

Дхритаращра приветства Карна за смелата му реч. Обръщайки се към царя на Анга, той каза: „Подобни думи, изпълнени с героизъм и сила, без съмнение ти подобават, но нека се посъветваме с Бхишма, Дрона и Видура, преди да предприемем каквито и да било действия. Тези мъже винаги мислят в наш интерес.“

Дхритаращра свика съветниците. Един по един дойдоха Бхишма, Дрона, Крипа и Видура и седнаха на златни кресла около царския трон. След като всички бяха по местата си, царят им каза каква е позицията както на Дурьодхана, така и на Карна и ги помоли за мнението им. Бхишма заговори първи: „О, Дхритаращра, аз никога не бих се съгласил на вражда с Пандавите. Синовете на Панду и твоите синове са ми еднакво скъпи и еднакво заслужават закрилата ми. Трябва да дадеш на Пандавите половината царство. В това няма съмнение. Точно както ти чувстваш, че това царство е твое, така и Пандавите чувстват, че е тяхно. Ако то не им се полага по рождено право, как би могло да се полага на теб? Истината е, че тяхната претенция има предимство пред твоята. Затова се договорете и им дай половината. Направи го за собственото си добро.“

После Бхишма описа какво ще се случи, ако не изберат мир с Пандавите. Кауравите ще се опозорят. Всички добродетелни хора ще ги заклеймят, а изгубят ли репутацията си, животът им няма да има смисъл. Докато говореше, Бхишма оглеждаше събранието на съветниците: „Слава Богу, че синовете на Кунти са още живи. Слава Богу, че самата Кунти е още жива. И слава Богу, че грешният Пурочана срещна смъртта си. От деня, в който научих, че Кунти и синовете й са загинали в пожара, не можех да погледна в лицето никое живо същество.“

Бхишма попита Дхритаращра дали знае какви са настроенията на гражданите. Те обвиняваха царя за смъртта на Пандавите. Това, че братята са оцелели, щеше да възстанови репутацията му. Сега Дхритаращра трябваше да се възползва от този късмет и да изкупи вината си пред Пандавите, като им даде полагащото им се царство. Те бяха добродетелни, единни и винаги закриляни от Върховния Бог. Дори Индра заедно с всички полубогове не би могъл да ги лиши от правата им. „Ако искаш да си справедлив, ако жадуваш за благополучието на всички, а също и за моето удовлетворение — дай на тези принцове половината царство.“

Бхишма седна, взирайки се в лицето на Дурьодхана, който дишаше тежко и скърцаше със зъби. Принцът гледаше към пода, когато Дрона се изправи, за да говори: „Господарю, известно е, че съветниците винаги трябва да казват онова, което е правилно, истинно и благоприятно за благоденствието и славата на царя. В такъв случай мнението ми съвпада с това на Бхишма. Върни царството на Пандавите. Изпрати при Друпада умел в дипломацията пратеник, както и богати дарове и му предай, че съюзът на неговия род с рода на Куру е увеличил силата и честта ти. О, Царю, това несъмнено е от твоя най-голяма полза.“

Съветът на Дрона бе Друпада да научи колко щастливи са Дхритаращра и синовете му от всичко, което се е случило. Пандавите трябваше да бъдат поканени обратно в Хастинапура, където да управляват бащиното си царство. Такова бе и желанието на народа. Пандавите бяха също толкова потомци на Дхритаращра, колкото и собствените му деца. Би трябвало да се отнася към тях като към такива.

Когато Дрона свърши с изказването си, Карна скочи от мястото си, без да може повече да се сдържа. Дишайки тежко, със смръщени вежди, той извика с гръмовен глас: „Нищо чудно, че тези така наречени министри изказват подобен съвет! Макар че ти ги издържаш, Царю, те не мислят за доброто ти. Прикривайки злонамереността в сърцата си, те уж говорят в името на интереса ти.“

Карна изсумтя гневно. Съветът на Бхишма и Дрона не струваше. Щастието и нещастието на човека зависят единствено от предопределението. Ничии чужди действия не могат да повлияят на човека. Всичко е подвластно на съдбата. След като по нейна воля Дхритаращра се бе сдобил с престола, кой би могъл да се противопостави на това? Защо трябваше да се боят от Пандавите? Дхритаращра бе станал цар според повелята на съдбата и след като съдбата желаеше това, той щеше да остане цар, независимо какво казва или върши някой.

Карна погледна разгневено Бхишма и Дрона, докато завършваше речта си: „Тези двамата говорят или от страх, или от пристрастие към Пандавите. Царю, отсъди за себе си какви са мотивите на министрите ти, а после постъпи, както сметнеш за правилно.“

Дхритаращра запази мълчание, но Дрона заговори отново: „Карна, ти приказваш само от завист към Пандавите. Поради привързаността ти към Дурьодхана единственото ти желание е да им навредиш. Знай, че това, което казах, несъмнено е за доброто на тази династия. Постъпим ли по друг начин, по мое мнение Куру ще бъдат унищожени.“

Видура внимателно бе наблюдавал ситуацията. Сега бе негов ред да заговори. От поведението и мълчанието на Дхритаращра той разбираше, че царят е неуверен. Интелигентният министър се изправи и се обърна към Дхритаращра: „Господарю, като помисля внимателно, не мога да видя по-добри твои приятели от Бхишма и Дрона. Те казаха онова, което несъмнено е за твое добро, но ти не приемаш съвета им. Безразсъдният Карна може и да не е съгласен с тях, но думите им са насочени единствено към благополучието ти. Никога, при никакви обстоятелства, не съм ги чувал да ти дадат лош съвет. Те са опитни, мъдри и познават писанията. Никой от тях не отстъпва по добродетели на Рама, великия син на Дашаратха. Те приемат синовете ти и синовете на Панду по еднакъв начин. Защо пренебрегваш съвета им?“

След това Видура даде своето мнение за ситуацията. Пристрастието на Дхритаращра към собствените му синове щеше да го погуби. Пандавите бяха могъщи и устойчиви в добродетелта. Нямаше как да бъдат победени със сила. Освен величествения Друпада техни съюзници бяха Кришна и Баларама. Извън съмнение беше, че където е Кришна, там е и победата.

Изправен пред Дхритаращра, Видура твърдо каза: „Царю, отмий петното върху доброто си име, заклеймило те след инцидента във Варанавата. Зарадвай народа на тази държава. Направи това, което е справедливо и подобаващо, и дай на Пандавите каквото им се полага по право. Ако слушаш порочните съвети на Дурьодхана, Шакуни и Карна, и с царството ти, и с щастието ти е свършено.“

Дхритаращра мълча няколко минути. Колкото и да искаше да облагодетелства собствените си синове за сметка на Пандавите, той не можеше да отрече истината в думите на Видура. Поставяйки длан на скиптъра си, той каза: „Мъдрият Бхишма, риши Дрона и ти, сияйни, всичките казахте истината за мое добро. Пандавите несъмнено са мои синове и наследници на това царство. Иди, Видура, и ги доведи тук заедно с майка им. Доведи и небесната красавица Драупади. Слава Богу, че Пандавите са живи. Слава Богу, че са спечелили дъщерята на Друпада за съпруга. Слава Богу, че могъществото ни нарасна, и слава Богу, че злият Пурочана е мъртъв.“

Дхритаращра разпусна съвета. Дурьодхана и Карна гневно напуснаха залата, следвани от Духшасана и останалите кауравски принцове. Видура незабавно започна да подготвя заминаването си за Кампиля, а слепият цар бе отведен в покоите си от своите слуги.

* * *

Рано на следващата сутрин Видура замина за царство Панчала. Той взе със себе си несметни съкровища и богатства за Друпада, за Пандавите и Драупади. Придружаваше го огромна част от армията на Дхритаращра. Видура бе научил, че Кришна е отишъл в Кампиля да посети Пандавите, и се вълнуваше от възможността да види този всемогъщ герой, както и скъпите си племенници.

Когато пристигна в Кампиля, Друпада го прие с почести, а Пандавите сияеха от щастие, че го виждат. Те го посрещнаха със сълзи в очите и докоснаха нозете му. Възрастният министър прегърна топло всеки един от братята. Тогава Кришна излезе напред и се поклони пред Видура, който го прегърна и почувства как в него нахлуват вълните на екстатичната любов. Той се взира в Кришна няколко мига, докато Ядава му се усмихваше с нежна обич. После Видура подари на Драупади великолепни златни украшения, отрупани с диаманти и рубини, а на Друпада поднесе купища съкровища.

Когато всички седнаха в съвещателната зала на Друпада, Видура каза: „О, Царю, моля те, изслушай заедно със синовете и министрите си посланието, което нося от Дхритаращра. Той, синовете и министрите му непрестанно питат за благополучието ти. Скъпият ти приятел Дрона мислено те прегръща и ти изпраща горещи поздрави. Всички Куру се радват на нашия нов съюз и имат чувството, че са се сдобили с ново царство. Като узна всичко това, господарю, моля те, позволи на Пандавите да се върнат в Хастинапура. Потомците на Куру жадуват да ги видят отново.“

Видура разказа колко нетърпеливо копнеят жителите на Хастинапура да видят братята и съпругата им. Той се надяваше, че самите Пандави искат да се приберат у дома. Ще им разреши ли Друпада да влязат в собствения си престолен град?

Друпада се усмихна: „Мъдри Видура, несъмнено е правилно тези принцове да се завърнат в царството на предците си, но не подобава на мен да им кажа да си вървят. Нека сами решат. Нека се посъветваме и с Кришна, защото той винаги желае най-доброто за Пандавите.“

Юдхищхира излезе напред и каза, че сега той и братята му зависят от Друпада и ще направят каквото им заповяда. Кришна каза: „Според мен Пандавите трябва да отидат в Хастинапура, но нека всички чуем мнението на Друпада, понеже царят познава всички аспекти на добродетелта.“

Друпада бе съгласен с Кришна: „Тези принцове вече са ми толкова скъпи, колкото са скъпи на Васудева. Никой не е техен по-голям доброжелател от Кришна; всичко, което ни посъветва той, е за тяхно добро. Нека заминат за Хастинапура.“

Пандавите скоро бяха готови да потеглят. Те нежно се сбогуваха с Друпада и синовете му. Старият цар и съпругата му заплакаха, когато дъщеря им се качи на колесницата с Кунти. Те стояха заедно с останалите роднини пред двореца, докато Пандавите бавно поеха по главната улица към градските порти. Кришна тръгна с тях на собствената си прекрасна златна колесница и всички заедно радостно пътуваха към Хастинапура. Пристигнаха в града като група небесни същества, влизащи в Амаравати, приказния град на Индра.

Хората изпълваха улиците. Всички копнееха отново да видят Пандавите и се тълпяха около братята, докато процесията бавно напредваше към двореца на Дхритаращра. Пандавите чуваха отвсякъде възгласи: „Най-сетне се върна Юдхищхира, най-добрият сред хората! Тази възвишена душа познава предписанията на добродетелта. Той се отнася с нас, като че ли сме му най-близки роднини. Днес сякаш Панду, любимецът на народа, се завръща от горите. Ако някога сме раздавали подаяния, ако някога сме извършвали жертви, ако имаме каквито и да било аскетични заслуги — нека тогава Пандавите да живеят тук с нас сто години!“

Братята се усмихваха и вдигаха длани в благословия. От очите им се стичаха сълзи, защото отново виждаха града и народа си. Скоро те видяха Дхритаращра и Бхишма, които бяха излезли на улицата, за да ги посрещнат. Царят и неговият министър прегърнаха Пандавите, които на свой ред поздравиха старейшините с нужната почит, докосвайки нозете им и покланяйки им се с допрени длани. После Юдхищхира попита за благоденствието на царството и на народа и научи, че всичко процъфтява. Постепенно всички влязоха в двореца на Дхритаращра. След като бе почетен от възрастните Куру, Кришна също влезе след тях.

Сестрата на Дурьодхана, Душала, посрещна Драупади и Кунти и ги въведе в покоите на Гандхари. Когато Гандхари прегърна Драупади, тя си спомни думите на пророческия глас, който бе заговорил при раждането й от огъня. Думите гласяха, че тя ще предизвика смъртта на кшатриите по света. Незрящата царица бе развила мощен вътрешен взор благодарение на аскетизма си. Тя разбра, че Драупади бе предопределена да бъде причината за гибелта на синовете й. Въпреки това Гандхари не изпита ненавист към Драупади. Тя бе приела повратите на съдбата. Дурьодхана бе зъл и себичен. Братята му го следваха сляпо. Несъмнено те щяха да постигнат каквото заслужават. Всесилното Провидение контролираше всичко. Хората бяха просто инструменти на съдбата, подтиквани от желания и омраза. Царицата благослови Драупади, а после топло прегърна своята стара приятелка Кунти.

В съвещателната зала на Дхритаращра царят заговори на Пандавите с треперещ глас: „Изпълнен съм с радост, че седя днес тук със синовете на Панду. Боговете със сигурност са милостиви към Куру, след като тези пет героични братя са още живи. За да не възникват никакви по-нататъшни разногласия помежду ни, искам да дам на Пандавите половината царство. Юдхищхира, сине мой, иди в Кхандавапрастха; това ще бъде твоята половина. Живей там в мир.“

Бхишма и Видура се спогледаха, но не казаха нищо. Кришна, който седеше на прекрасен трон от злато и скъпоценни камъни и като самото слънце озаряваше събранието, се усмихна, чувайки предложението на царя. Той познаваше района, който Дхритаращра така щедро предлагаше на Пандавите. Кхандавапрастха бе огромна област и наистина беше половината от царството, но там нямаше нищо освен джунгли и пустини. Нямаше градове, нито дори села. Макар някога да бе древната столица на Куру, един риши отдавна бе прокълнал тази земя, оскърбен от някого от кауравските царе. Сега там беше пустош.

Юдхищхира погледна с почит Дхритаращра. Той не изпита нито гняв, нито негодувание от нечестното разпределение. За него по-възрастните представляваха Върховния; техните заповеди трябваше да се следват безпрекословно. Принцът размени поглед с Кришна, който продължаваше да се усмихва. Юдхищхира бе уверен, че с негова помощ щяха да успеят да превърнат Кхандава в обитаема земя. С допрени длани Пандава прие дара на Дхритаращра: „Така да бъде, господарю мой.“

На следващия ден царят разпореди коронацията на Юдхищхира. След като почетоха боговете и се сбогуваха с възрастните Куру, Пандавите заминаха начело с Кришна. Мъдрецът Вясадева също ги придружи в пътуването към северния край на Кхандава. С негова помощ братята избраха открито пространство земя, върху което да построят град. Вясадева изпълни подобаващите ведически ритуали, с които да извика божествено присъствие. Кришна седна заедно с мъдреца и призова Индра, който се появи, пламтящ като огън. Той се поклони пред Кришна и попита: „Какво мога да направя за теб, мой Господи?“ Кришна поиска от него да построи град на Пандавите. Той нареди на Индра да напръска земята наоколо с небесния си нектар, за да стане тя отново богата и плодородна. С думите: „Така да бъде“, Индра повика Вишвакарма, архитекта на полубоговете. След като получи напътствия от Индра, той започна работа по града.

Навсякъде около мястото бяха издигнати до небесата гранитни стени. Вишвакарма изгради бели дворци и сгради, чиито прозорци приличаха на разперените криле на божествения орел Гаруда. Масивни тъмни порти, подобни на облаци, закриляха града. Нямаше оръжие, което би могло да ги унищожи. Страховити каменни копия стърчаха от защитните крепостни валове. Оръдейните кули бяха пълни със силни мъже, умело обучени в боя и владеещи всякакви оръжия. По-нататък градът бе заобиколен с красиви гори от цъфтящи ароматни дървета. Навсякъде блестяха езера, пълни с лебеди и лотоси. Градските улици бяха широки с добре оформени паркове и красиви градини между тях. Павилиони за отмора разтваряха врати по просторните площади, навсякъде се издигаха храмове, посветени на Вишну и на останалите божества. Личният дворец на Пандавите наподобяваше небесната планина Меру. В цялото си великолепие той се издигаше насред града, обграден с гарнизони от воини.

Скоро брамини бяха привлечени от града, който се прочу под името Индрапрастха. Те отвориха училища, в които започнаха да преподават ведически науки. Заприиждаха и вайши с надеждата да спечелят пари, продавайки стоките си. Постепенно дойдоха занаятчии и артисти и за кратко време градът се изпълни с набожни жители. Той приличаше на райския град Амаравати. Управляван справедливо и състрадателно от Юдхищхира и неговите братя, народът на Индрапрастха имаше всичко, което пожелаеше. Хората се отнасяха към Пандавите като към любящи бащи.

От приятелска обич към Пандавите, Кришна остана в града още няколко дни. Той бе особено близък с Арджуна и двамата прекарваха доста време заедно. Драупади също се радваше на всяка възможност да служи на Кришна и му стана много скъпа.

* * *

Няколко дни след заминаването на Кришна в Индрапрастха пристигна небесният мъдрец Нарада. Като видя прославения риши, облечен в черна еленова кожа, със златисти коси, завързани във възел на главата, Юдхищхира се изправи от трона си и му поднесе почитанията си. После настани Нарада на изящно златно кресло, инкрустирано с бисери, и лично му поднесе свещената аргхя. Царят изми нозете на светеца и го приветства с топли думи. По нареждане на Юдхищхира Драупади дойде с допрени длани пред мъдреца. Нарада благослови красивата царица и й разреши да се оттегли.

Когато Драупади се върна в покоите си, Нарада каза: „Тази прекрасна принцеса е съпруга на всички ви. Трябва да въведете помежду си правило, така че да не възникват заради нея разногласия между вас. Слушайте, ще ви разкажа една древна история за двама прославени демони асури на име Сунда и Упасунда.“

Двамата асури принадлежали към могъщия род на данавите, небесните демони. И двамата били синове на Никумбха, смъртен враг на боговете. Братята били сякаш една личност, разделена на две. Те живеели заедно, хранели се заедно, навсякъде се движели заедно. Винаги имали обща цел и винаги се отнасяли еднакво един към друг в щастие или беда. Благодарение на добродетелите, натрупани през дългата си и сурова аскетична практика, Сунда и Упасунда станали изключително могъщи. След като получили от Брахма благословията да умрат единствено от ръката на другия, те се чувствали напълно свободни да всяват страх в цялата вселена. Боговете не можели да ги възпрат. Най-сетне Брахма измислил начин да ги погуби. Той сътворил жена с неизразима хубост, която нарекъл Тилоттама. По молба на Брахма тази апсара се явила пред братята веднъж, когато били пияни. Виждайки съвършеното й тяло, танцуващо изящно пред очите им, двамата братя на мига я пожелали. Те започнали да се карат: „Тази жена ще стане моя съпруга, а на теб ще бъде сестра!“ „Не, братко, аз пръв я видях. Тя е моя!“ Спорът се разгорещил и скоро те се нахвърлили един върху друг със страховитите си оръжия. Накрая едновременно се смазали един друг с огромните си боздугани и паднали мъртви на земята.

Нарада заключи: „Така тези двама асури, макар винаги да са били единни и вдъхновени от едни и същи стремежи, се избили един друг заради жена. Трябва да се споразумеете по някакъв начин, така че никога подобни сблъсъци да не възникват помежду ви.“

Пандавите се посъветваха един с друг в присъствието на мъдреца. Най-накрая се разбраха, че всеки един ще прекарва известно време с Драупади. Ако някой от тях видеше другиго, докато е насаме с нея, последствията щяха да бъдат сурови: нарушилият тази уговорка трябваше да се оттегли в горите за една година, без да вижда Драупади през това време.

След като Пандавите установиха помежду си това правило, Нарада се сбогува и изчезна пред очите им. Спазвайки внимателно споразумението си, братята заживяха мирно и щастливо в Индрапрастха.

13.
Поклонническото пътуване на Арджуна

Бе изминала повече от година от срещата с Нарада Риши. Силата и влиянието на Пандавите бяха нараснали; много други царе се бяха подчинили на тяхната власт. Те управляваха с една-единствена цел: да закрилят хората по пътя на правдата и благочестието, показвайки със собствения си пример как щастието е естествена последица на живота в добродетел. Във всичките си дейности Пандавите следваха напътствията на духовно извисени брамини. Индрапрастха процъфтяваше и беше не по-малко благоденстваща от Хастинапура. Заради неотклонната си вярност към добродетелта, Юдхищхира се прочу под името Дхармараджа, царят на религията.

Драупади радваше съпрузите си с привлекателността и вниманието си към тях. В съответствие със споразумението им всеки от братята прекарваше определено време насаме с нея. Един ден се случи така, че докато Драупади бе в усамотение с Юдхищхира, в двореца на Пандавите дойде някакъв брамин. Изправен пред портите, той завика: „О, Царю, зли и презрени хора ограбват богатството на един беззащитен брамин. Уви! Как е възможно в царството на добродетелните Пандави брамините да не намират закрила? Цар, който единствено събира данъци, без да защитава поданиците си, е считан за най-грешния сред грешниците. Кой велик герой ще ме избави от постигналата ме беда?“

В гнева и мъката си браминът ридаеше и нареждаше, без да спира. Арджуна го чу и извика: „Не се бой!“ Той се затича бързо да вземе оръжията си, за да накаже крадците, но внезапно осъзна, че Юдхищхира е сам с Драупади в стаята, където пазеха раклата с оръжията. Арджуна се поколеба. Как би могъл да се натрапи на по-големия си брат, още повече след като се бяха споразумели? Ами ограбеният брамин? Не го ли защитеше, доброто име на Юдхищхира щеше да бъде опетнено, той щеше да бъде замърсен с грях. Арджуна не можеше да остане безучастен, докато обвиняваха брат му в нерелигиозност. Той трябваше да си вземе оръжията, дори това да означаваше, че ще бъде изгнаник в гората. Чувстваше, че дори и да загине сред джунглата, това би било по-добре, отколкото да пренебрегне дълга си.

Арджуна реши да влезе в стаята — не му оставаше избор. След като почука на вратата и получи разрешението на Юдхищхира, той влезе, като гледаше право пред себе си, и бързо отиде при оръжията. Юдхищхира се усмихна на по-младия си брат. Той знаеше, че сигурно има важна причина, за да влезе. Арджуна обясни какво се е случило, взе лъка си и хукна вън от двореца. Като качи брамина в колесницата си, той препусна след крадците. Щом ги видя в далечината, Арджуна изстреля няколко от своите безпогрешни стрели, поваляйки разбойниците, които откарваха кравите на брамина. След като ги наказа, Арджуна върна стадото на благородния брамин и се прибра в града.

Юдхищхира топло посрещна брат си, като го видя да влиза в двореца. Заедно с останалите си братя той похвали Арджуна, че е помогнал на брамина. Арджуна падна в нозете на Юдхищхира и каза: „Господарю мой, моля те, разреши ми да спазя обета, който сме дали. Заминавам за горите веднага.“

Юдхищхира се взря невярващ в брат си. Какво говори той? С разтреперан от скръб глас, той незабавно отговори: „Защо трябва да отиваш? Безгрешни Арджуна, ако за теб съм авторитет, послушай думите ми. Ти по никакъв начин не си ме притеснил с влизането си в стаята. Няма нужда да заминаваш за горите.“

Юдхищхира погледна с насълзени очи красивия си къдрокос брат. Как би могъл да понесе раздялата с тази благородна и фина душа? Той обясни на Арджуна, че в писанията се разрешава по-младият брат да влиза в стаята, където е по-големият брат с жена си. Забраната важи единствено в случай че по-големият се натрапи на по-малкия. Освен това Арджуна бе влязъл в стаята единствено за да изпълни дълга си в служба към Юдхищхира.

Но Арджуна бе непоколебим: „Господарю, от теб съм научил, че добродетелта трябва да се следва без колебание. Няма да се отклоня от истината. Истината е моето оръжие, добродетелта е моята сила. Дай ми разрешение да замина още днес за горите.“

Въпреки молбите и на останалите братя Арджуна остана непреклонен. Накрая Юдхищхира отстъпи и му даде разрешението си. Макар да му бе мъчително да мисли колко дълго брат му ще бъде изгнаник, това със сигурност бе някаква божествена подредба. Навярно Бог имаше някаква неразгадаема цел, която неминуемо щеше да се окаже за тяхно добро. Той гледаше тъжно как Арджуна напуска града, придружен от брамини, пеещи свещени химни, и от слуги, носещи богатства, които да раздава като милостиня по пътя си.

Младият принц пое пешком на север. Той бе решил да следва Ганг по посока на Хималаите, а после да продължи на изток до морския бряг. Следвайки крайбрежието в широк кръг, накрая щеше да се завърне в Индрапрастха.

Арджуна вървеше бавно сред красиви гори, езера и градини. Край брега на Ганг имаше неизброими отшелнически обители, населени с мъдреци; всяка вечер Арджуна спираше да попее молитви заедно с тях. Той ги слушаше да разказват истории от древни писания за забавленията на Върховния Бог в многобройните му инкарнации. Докато странстваше, Арджуна често си мислеше за своя братовчед и любим приятел Кришна, надявайки се да го посети към края на своето изгнаническо поклонение. Пандава чуваше мъдреците да твърдят, че Кришна е изначалната Божествена Личност и е дошъл на земята, за да унищожи демоничните хора и да установи вечната религия, чистата божествена любов.

Докато пътуваше, Арджуна извършваше огнени жертвоприношения, за да удовлетвори Вишну и боговете. Една вечер точно когато брамините палеха свещения огън, принцът влезе в Ганг, за да се изкъпе. Тъкмо се канеше да излезе от реката, когато внезапно усети, че някаква невидима сила го дръпва под водата. Въпреки усилията му да се освободи, той бе отвлечен надълбоко в реката. Тогава по мистичен начин се оказа в приказен дворец. Арджуна се огледа и видя, че в стаята, в която бе попаднал, гори свещен огън. Принцът незабавно седна край него и поднесе възлияния от гхи в пламъците, уверено повтаряйки мантри.

Точно приключваше с вечерните си ритуали на това странно място, когато в стаята влезе прекрасна девойка. Тя скромно погледна Арджуна и му се усмихна. Той веднага разбра, че принадлежи към божествената раса на нагите, и се досети какво се бе случило. Нагите имаха силата да пренасят хората в собствените си небесни сфери на съществуване. Очевидно привлечена от него, девойката го бе отвлякла в своя дом. Той й се усмихна в отговор и каза: „Красива девице, много си дръзка! Кажи ми коя си и какво е това божествено място?“

Девойката отговори, че е дъщеря на царя на нагите, Кауравя. Името й бе Улупи. „Когато влезе в реката да се изкъпеш, аз се носех из водите в ефирния си облик. Стрелите на Купидон ме пронизаха веднага щом видях божествената ти красота. О, потомъко на Куру, аз съм неомъжена. Приеми ме за своя съпруга и ми се отдай още днес.“

Арджуна отговори, че е дал обет за целомъдрие за цяла една година, затова няма как да я приеме за съпруга. Тъй като тя бе нага, навярно вече бе узнала това с божествената си интелигентност. Не би трябвало да го моли да се ожени за нея, ако молбата й не бе в съответствие със законите на добродетелта. Вярно бе, че според писанията никой кшатрия не трябваше да отхвърля жена, която му се отдава. Арджуна я попита как да удовлетвори желанието й, като същевременно се придържа към добродетелта. Улупи отговори: „Знам за обета ти. Ти и братята ти имате правило по отношение на Драупади; това е добре известно на боговете. Но това правило се отнася единствено до нея. Само с нея не бива да общуваш в тази една година. Няма грях в това да приемеш друга жена.“

Тръпнеща от страст по силния Пандава, Улупи го умоляваше да я приеме. Тя изтъкна, че подобно действие е негов висш дълг при създалите се обстоятелства. Принцесата на нагите знаеше, че Арджуна би действал, подтикван единствено от благороден мотив. Тя му каза, че ако не я вземе за съпруга, ще се погуби сама. Приемеше ли я, той щеше да спаси живота й. Това със сигурност бе по-велика добродетел от спазването на целомъдрие. Дори благочестието му малко да пострада, той би спечелил много по-големи заслуги, спасявайки живота на една безпомощна жена, търсеща подслон единствено у него.

Арджуна внимателно обмисли всичко. Той разсъди, че девойката казва истината и че не би било грешно да я приеме за съпруга. Усмихвайки се, принцът кимна в знак на съгласие. Улупи веднага донесе два приказно красиви гирлянда, които тя и Арджуна си размениха в знак, че се приемат един друг. След като скрепиха съюза си в съответствие с правилата на писанията, Арджуна прекара нощта с нея в двореца на Кауравя. Улупи му прислужваше, поднасяйки му божествени ястия и напитки. После легнаха заедно на златисто легло в небесния дворец и заченаха дете.

На сутринта Арджуна стана точно преди изгрев. Улупи го отнесе обратно на брега на Ганг, на мястото, където бе влязъл да се къпе предишната вечер. Преди да се разделят, тя го благослови: „Ще бъдеш непобедим във водата. Ще можеш да надвиеш всяко водно създание в бой.“

След като му обеща, че ще се върне при него, когато вече се е прибрал в царството си, Улупи се скри във водите на Ганг, а Арджуна бе посрещнат от спътниците си. Аскетичните брамини бяха прозрели с божествения си взор как принцът е бил отвлечен в земите на нагите. Те го посрещнаха и му поднесоха благословиите си, а той им разказа всичко, което се бе случило.

Поклонниците продължиха нататък към Хималаите, достигайки планината Бхригу, където някога бе живял прославеният Васища Риши. Много брамини обитаваха хълмовете и Арджуна раздаде милостиня на всички. След като се изкъпа в свещеното езеро на планината Бхригу, той продължи пътя си, посещавайки много други свети места. Арджуна вървеше на изток, спускайки се постепенно от хималайските склонове. Той стигна до гората Наймишараня, за която мъдреците казваха, че е самият център на вселената. После прекоси реките Нанда, Упананда и прочутата Каушика, край чиито води в древни времена великият риши Вишвамитра бе изпълнявал аскеза в продължение на хиляди години.

Желаейки да увеличи благочестието си, Арджуна пътуваше от едно свято място на друго заедно с придружителите си. Той извърши много жертвени церемонии и раздаде богати подаяния. Достигайки границите на царство Калинга на източния бряг, той се сбогува с повечето от спътниците си и продължи нататък, следван от едва няколко от тях. Арджуна пътуваше през джунгли, гористи местности, градове и села. Преминавайки през огромната планина Махендра, той най-сетне пристигна в Манипур, където посети цар Читравахана в неговата столица Маналур. Царят имаше привлекателна дъщеря на име Читрангада. Арджуна я видя веднъж в градините на двореца и бе поразен от желание. Той отиде при царя и го помоли за ръката на дъщеря му.

Читравахана отговори, че с радост би видял дъщеря си омъжена за славния потомък на династията Куру. Арджуна бе прочут из целия свят като несравним герой. Но царят постави условие. Преди много години предците му се били молили на Шива за дете. Той бе удовлетворил молбата им с думите: „Ще имате дете и отсега нататък всичките ви потомци ще имат дете, но само по едно — за да продължи рода ви.“

Читравахана имаше само една дъщеря. Ако Арджуна и тя имаха син, той трябваше да остане в Манипур, за да наследи трона. Арджуна с радост прие условието и се ожени за принцесата с подобаващите ритуали. Той остана в града три месеца и когато се увери, че Читрангада е заченала, се сбогува с нея и с баща й, поемайки отново на път. Преди да замине, той обеща на Читрангада, че ще се върне да я отведе у дома си в Индрапрастха.

Арджуна продължи да върви на юг по крайбрежието. На южния бряг той срещна огромна общност от риши и ги помоли да му посочат местните свети места. Ришите му разказаха, че в тези земи има пет свещени езера, но че никой не смее да приближи до тях, тъй като са пълни с крокодили. Тези езера дарявали обилни благословии на всекиго, който се изкъпел в тях, но сега щом някой влезел във водите им, огромните влечуги го завличали.

Спомняйки си благословията на Улупи, Арджуна съзря в това възможност да служи на аскетите. Като приближи към езерото Агастя — по името на великия риши, живял някога там — той се гмурна във водите му. На мига един огромен крокодил захапа крака на принца. Усещайки божествената мощ, вдъхната му от Улупи, той сграбчи чудовището и го извлече на брега. Внезапно то се отпусна и от тялото му излезе божествено красива девойка. Удивен, Арджуна попита: „Коя си ти, прекрасна? Защо вършиш такива грехове в това езеро, като убиваш светите аскети?“

Девойката застана пред Арджуна с допрени длани: „О, силноръки, аз съм апсара, наречена Варга, любимата на Кувера.“

Варга му разказа как веднъж отивала с четири свои приятелки да посети Кувера. Докато минавали през една дивна райска гора, те видели брамин, медитиращ в усамотение. Бил изключително красив, сиянието на тялото му изпълвало гората. Петте апсари закачливо се опитали да смутят медитацията му. Те затанцували и запели пред него, опитвайки се да го изкушат да прекрати аскетичните си практики. Макар и незасегнат от похот, браминът се разгневил от поведението им и ги прокълнал: „Понеже така непристойно ме нападате, превърнете се в крокодили, чието единствено занимание е да нападат другите.“ Девойките веднага се опомнили и с разкаяние помолили брамина за милост. Той отстъпил и им казал, че един силен герой скоро ще ги избави от крокодилските им тела. В това време на същото място пристигнал и великият мъдрец Нарада Риши и ги посъветвал да влязат в петте свещени езера на южния бряг на Бхарата. Скоро щял да дойде Арджуна и да ги освободи от проклятието.

Варга се поклони в нозете на Пандава и му благодари, че я е избавил. После го помоли да освободи и четирите й приятелки, които живееха в останалите четири езера. Арджуна с усмивка навлезе във водите им. Той извлече останалите крокодили и всеки път с изумление виждаше как от хищното тяло на влечугото излизаше девойка със сияйна красота. Петте апсари се събраха и след като отдадоха почитания на Арджуна, се издигнаха в небесата. Радостен, че езерата отново са безопасни, той се сбогува с ришите и продължи по пътя си.

* * *

Арджуна вървеше нагоре по западния бряг на Бхарата, докато най-сетне стигна до Прабхаса. В морето недалеч от Прабхаса Кришна бе изградил своя град Дварака. Арджуна видя в далечината великолепната крепост, сияеща като зора на хоризонта. До нея се стигаше единствено по добре охраняван мост. Когато приближи моста, Арджуна изпрати на Кришна вест, че е пристигнал, и той незабавно излезе да посрещне скъпия си приятел. Двамата се прегърнаха с радост. Новините за изгнанието на Арджуна бяха вече достигнали до Дварака и Кришна го очакваше преди годината да изтече. Той знаеше, че Арджуна иска неговата сестра Субхадра. Принцът бе слушал много за нея от Гада, братовчеда на Кришна, който бе учил в училището на Дрона заедно с Пандавите. Гада описваше несравнимата й красота и нежната й женственост. Само като беше слушал думите му, сърцето на Арджуна се бе привързало към нея. Той още тогава бе решил да спечели ръката й. Това още повече би скрепило близостта между Пандавите и любимия им Бог Кришна.

Арджуна разказа на Кришна за пътуванията си из светите места, а героят от рода Вришни отговори: „Много добре. Сега благочестието и добродетелта ти са нараснали.“

Пандава бързаше да премине на въпроса за Субхадра и попита Кришна как би могъл да я спечели. Кришна се усмихна: „Принцесата е достойна за теб във всяко едно отношение, о, тигре сред мъжете, но кой знае какво би могла да реши на своята сваямвара? Най-сигурният начин един герой да спечели някоя девойка е да я отвлече. Храбрите мъже винаги постъпват така, свещените писания също не го забраняват.“

Кришна добави, че брат му Баларама желае да види Субхадра омъжена за Дурьодхана, макар никой друг в Дварака да не бе благоразположен към подобно предложение. Тази идея не допадаше никак на Кришна. Той много повече предпочиташе Арджуна да получи ръката на сестра му. Но Баларама бе пазител на града и по-възрастен брат на Кришна и Кришна не можеше да му противоречи. Затова той каза на Арджуна да бъде търпелив. Щяха да измислят някакъв план, а дотогава можеха да бъдат известно време заедно. Все още оставаха четири месеца от изгнанието на Арджуна. Можеше да ги прекара в Дварака.

Кришна предложи на Арджуна да запази в тайна самоличността си. Влезеше ли открито в града, може би нямаше да му се удаде възможност да види Субхадра. Тя живееше в двореца на Баларама и никога не се показваше публично. Първото й излизане щеше да бъде на нейната сватба. Ако Арджуна влезеше в града, преоблечен като монах обаче, Баларама несъмнено щеше да го покани на обяд. Кришна знаеше, че по-големият му брат обича да нагостява аскети и светци и че освен това позволява на Субхадра да им сервира, за да може, получавайки благословиите им, принцесата да увеличи благочестието си. Затова Арджуна трябваше да се предреши като аскет, принадлежащ към ордена на саннясите. Никой не би го разпознал, ако сплъстеше косите си и си пуснеше брада, още повече пък и облечен в шафранената роба на санняси. Така можеше да прекара в Дварака идните месеци, изчаквайки момента да спечели хубавата Субхадра. Дъждовният сезон тъкмо започваше и за странстващите аскети бе обичайно да отсядат по градовете, докато дъждовете отминат.

Кришна се завърна в града, а Арджуна изчака още няколко дни, преди да влезе. Планът на Кришна беше добър. Пандава копнееше за възможността да види Субхадра, а искаше и тя да го види. Тъй като беше благороден, той не желаеше да я отвлече против волята й. Ако тя не изпиташе влечение към него, той нямаше да настоява. Принцът върза косите си във възел на главата и облече монашеска роба. С тройна данда, каквато традиционно носят ваишнавските санняси, поклонниците на Вишну, Арджуна влезе в Дварака. Нищо неподозиращите пазители на портите с допрени от уважение длани пуснаха аскета да мине. Арджуна пое по дългия златен мост, простиращ се над океана към града. На равни разстояния по моста се откриваха широки площади, на които бдяха добре въоръжени бойци, но никой от тях не разпозна преминаващия Арджуна.

Достигайки града, Арджуна бе поразен от неговото великолепие. Подредени в симетрия, около градския център се издигаха шестнайсет хиляди белоснежни дворци — по един за всяка от шестнайсетте хиляди царици на Кришна. Всеки от тях искреше в злато и перли, всеки бе равен на планината Меру по височина и красота. Величествени храмове се извисяваха от всички страни, навсякъде отекваха свещени песнопения. Нежна музика се лееше из въздуха, бризът донасяше на талази ароматни ухания. Навсякъде се движеха сияйни колесници и грамадни слонове. Привлекателно облечени хора се разхождаха по широките улици, павирани с диаманти, насред паркове, изпъстрени с райски цветя. Сред прелестните градини в осеяни с лотоси езера се издигаха украсени със скъпоценни камъни фонтани. Край улиците се извисяваха в редици разцъфтели дървета във всевъзможни цветове. От всички страни откъм морето се издигаше масивна крепостна стена, дълга стотици километри. Вървейки към браминската обител, Арджуна се взираше смаяно във всички посоки.

Кришна бе наредил на приятеля му да се даде просторна къща, в която да живее. Той му каза, че ще извести Баларама за пристигането на ваишнавския санняси и че Арджуна може скоро да очаква да го поканят в двореца на Баларама, където ще види Субхадра. Арджуна се чувстваше, като че се е възнесъл в райските селения на Индра. Дори самите богове често можеха да бъдат видени из Дварака, а жителите на града сякаш живееха в един безкраен празник.

Както Кришна очакваше, Баларама нареди Арджуна да бъде поканен в двореца и да му бъдат поднесени вкусни ястия. Той извика сестра си Субхадра да сервира на новодошлия санняси, за да получи благословиите му. Принцесата покори сърцето на Арджуна. Бе точно каквато я описваха — красива като божествената съпруга на Вишну, Лакшми. Със сините си свилени одежди, златни накити и виещи се тъмни коси, тя би пленила умовете дори на обитателите на рая. Движенията й, докато сервираше на аскета, бяха изящни и спокойни.

Арджуна се стараеше да не я поглежда, докато приемаше златните блюда, които тя му поднасяше, но принцесата улови погледа му и видя искриците в очите му. Тя внимателно се вгледа в младия санняси. Той никак не изглеждаше като останалите аскети, които обикновено канеше Баларама. Този по-скоро приличаше на принц. Под тънката памучна дреха Субхадра различи широките му силни рамене. Когато поемаше подносите, които му подаваше, тя забеляза дългите му мускулести ръце, подобни на змии. Под брадата, с която беше обрасло лицето му, видя и колко поразително красив е младият санняси. Тъмните му очи пронизваха нейните и сърцето й трепна. Принцесата разбра, че той я желае. Може би си търсеше съпруга. Тя знаеше, че Баларама се опитва да уреди женитбата й с Дурьодхана, но младият монах й харесваше повече от суетния кауравски принц. Субхадра се питаше кой ли може да е този аскет.

През следващите седмици Баларама канеше Арджуна по най-различни поводи. Всеки път Субхадра му сервираше и привличането им един към друг нарастваше. Веднъж Кришна заговори поверително на сестра си за нейната женитба. Тя му разкри чувствата си към непознатия санняси и Кришна се усмихна. Попита я какво е отношението й към Дурьодхана. Принцесата смръщи презрително вежди. Тогава Кришна спомена името на Арджуна и каза, че Пандава имал желание да й стане съпруг. Дори бил дошъл в Дварака да поиска ръката й. Субхадра внимателно се вгледа в Кришна и внезапно разбра какво искаше да й каже. Хубавият аскет бе Арджуна. Как не се бе досетила сама? Та мнимият санняси, който вървеше с походка на могъщ лъв и говореше с глас, дълбок като гръмотевичен облак, можеше да бъде единствено велик владетел.

Субхадра дълбоко се развълнува. Тя силно пожела да стане съпруга на славния герой от династията Куру. Но Кришна я предупреди да не издава самоличността му. Ако Баларама научеше истината, щяха да имат неприятности. Трябваше да има търпение. Арджуна със сигурност щеше да намери начин да се ожени за нея.

Почти идваше краят на дъждовния сезон. Баларама покани санняси в двореца си за последен път. Отново Субхадра му сервираше. С погледи и усмивки тя ясно даде на Пандава да разбере чувствата й. Сърцето на Арджуна затуптя силно в гърдите му; той едва успяваше да се храни, молейки се скоро да има шанса да вземе принцесата за жена.

Когато обядът приключи, Баларама подари на санняси злато и скъпоценности и го изпрати. Арджуна си тръгна развълнуван и притеснен. Трябваше някак да спечели ръката на Субхадра. През последните седмици на дъждовния сезон той мислеше единствено за принцесата. Когато дъждовете спряха, за Арджуна бе време да напусне Дварака. Кришна дойде да го види и му каза, че на хълма Райватака, който се намираше на сушата около града, ще се проведе голям празник. Цялата династия Яду щеше да присъства и разбира се, красивата Субхадра. Според Кришна това беше моментът, който Арджуна очакваше.

Очите на Арджуна проблеснаха, когато Кришна седна до него и му обясни плана си. „О, най-добър сред хората, не виждам друг начин да спечелиш Субхадра, освен да я отвлечеш, докато е сред приятелките и близките си. Фестивалът е голям шанс за теб, понеже могъщите Ядави няма да са нащрек, нито ще очакват някакви неприятности.“

Фестивалът щеше да се проведе след няколко дни и Кришна изпрати бързи вестоносци до недалечната Индрапрастха. Арджуна искаше да получи разрешението на Юдхищхира, преди да отвлече Субхадра. Подобно действие неминуемо щеше да разгневи могъщия Баларама, би могло дори да доведе до битка между Пандавите и Ядавите, но Кришна му каза да не се безпокои. Той щеше да успокои Баларама, когато дойде време: „Ще убедя брат си в уместността и благодатта на сродяването с твоето семейство, Партха. Ти трябва само да вземеш Субхадра и да избягаш заедно с нея възможно най-бързо.“

Щом пристигна разрешението на Юдхищхира, Арджуна се подготви да отвлече принцесата. В деня на празненството Субхадра излезе от града, придружена от своите близки. Присъстваха всички велики герои от Дварака — цар Уграсена, Акрура, Гада, Шарана, Бабхру, Сатяки, Уддхава и много други, наподобяващи събрание от полубогове. Появиха се и гандхарвите и засвириха приятна музика, докато апсарите танцуваха. Жителите на Дварака пристигаха със златните си колесници и върху огромни слонове. Реейки се с въздушните си кораби в небесата, над мястото дойдоха сиддхи и чарани, възпяващи благоприятни ведически химни в прослава на Кришна и Баларама, които сияеха сред събралите се хора като слънцето и луната. От синевата боговете сипеха райски цветя и свиреха на небесните си инструменти.

С падането на вечерта Арджуна незабелязано излезе от града. Бе сменил дрехите си и бе облякъл ризница. Годината на изгнанието му бе изтекла и той бе отрязал косата и брадата си, приемайки обичайния си външен вид. Кришна го очакваше, за да му даде колесницата си, запрегната с Шайбя и Сугрива, два от небесните му жребци. Докато Ядавите се забавляваха и се разхождаха из уханните гори на Райватака, Партха се качи на колесницата. Като видя Субхадра да стои близо до храма на Вишну, заобиколена от приятелките и прислужничките си, Арджуна незабавно пришпори конете и препусна право към нея.

Чувайки грохота на бързо приближаващата се колесница, Субхадра вдигна изненадана поглед. С лък на гърба и меч на кръста Арджуна идваше, държейки здраво юздите. Сърцето на Субхадра подскочи. Принцът препускаше право към нея. За по-малко от миг вече я бе хванал за ръката и дръпнал в колесницата. Преди някой да успее да реагира, Арджуна изчезна на север към Индрапрастха.

Когато осъзнаха какво се бе случило, Ядавите се разгневиха. Как така някой се осмелява да отвлече тяхната принцеса пред очите им? Кой можеше да е толкова дързък? Някои твърдяха, че бил Арджуна от Индрапрастха. Воините на Яду се разтичаха във всички посоки, опитвайки се да намерят оръжията и колесниците си. В Дварака дворцовият главнокомандващ се изправи на централния площад и протръби със златния си тромпет. Това беше призив за въоръжаване. Военният съвет бе свикан в двореца на Ядавите. Докато министрите и генералите бързо насядаха по местата си в съвещателната зала Судхарма, Баларама заговори и разгневеният му глас кънтеше: „Защо Арджуна ни оскърби така? Защо не счете за нужно да дойде при нас с мир? Отвлече Субхадра, без да размени дори дума с нас. Не ни счита за достатъчно достойни. Това неминуемо значи война!“

Баларама се огледа из залата с почервенели от гняв очи. Хилядите присъстващи воини се изправиха като надигащи се пламъци, залети с масло. „Дайте ризницата ми!“ „Донесете оръжията ми!“ „Впрегнете колесницата ми и ще настигна безочливия Пандава!“

Сред възгласите на възмущение единствен Кришна оставаше спокоен, седнал на прекрасния си, озвезден с бисери трон, начело на събранието. Виждайки това, Баларама отново заговори. Светлото му тяло, покрито в сини одежди и обкичено с гирлянди от горски цветя, наподобяваше белоснежна планина, покрита с разцъфнали ливади. Гласът му отново екна из залата: „Спрете! Какво правите, неразумни хора? Нима не виждате, че Кришна мълчи? Успокойте се и седнете да чуем какво мисли той, преди да действаме. Думите му винаги са били най-сигурният ни водач.“

Баларама погледна към брат си: „О, Джанардана, Арджуна ти е приятел, но виж как само ни оскърби. Като отвлече сестра ни, той сякаш стъпи върху главата ми. Как мога да изтърпя това? Със собствените си ръце ще се погрижа да не остане и един Куру на този свят. Няма да им позволя да ме обиждат!“

Цялото събрание изригна отново в одобрителен рев, докато Баларама говореше. Кришна само се усмихна. Когато шумът стихна, той заговори: „Не считам, че Арджуна ни е оскърбил. Напротив, дори чувствам, че той увеличи славата ни. Партха знае, че не бихме приели отплата, нито дарове в замяна на нашата принцеса. Кой човек на земята би продал детето си на другиго? Нито пък Арджуна би приел принцесата като подарък, сякаш тя е животно. Затова е избрал начина, който винаги предпочитат могъщите герои.“

Залата се смълча, а Кришна продължи да говори. Той каза, че намира съюза с Пандавите, и особено с Арджуна за подобаващ. Арджуна бе роден в благородната династия Бхарата. Той бе син на прославената Кунти, която бе от собствения им род. Нямаше на света човек, способен да победи Арджуна в битка. Сега той се носеше на личната колесница на Кришна и би било трудно да го спрат. Субхадра и Арджуна бяха подходяща двойка. Нека по-скоро изпратят вестоносец да ги върне обратно с мир и да направят подобаваща сватба. По такъв начин биха избегнали вероятния срам да бъдат победени от Арджуна и биха скрепили съюза помежду си, подсилен от този брак. Пък и в крайна сметка вече не можеше и да става въпрос друг мъж да приеме Субхадра.

Приключвайки речта си, Кришна се огледа из залата. Някои от Ядавите изразиха съмнения, но Кришна отговори по съвършен начин на всички. Постепенно настроението започна да се променя. Героите се споглеждаха един друг, кимайки в съгласие с думите на Кришна. Аргументите му бяха верни. Арджуна бе най-великият воин на света, династията му управляваше земята. Сватбата му със Субхадра бе наредена от Провидението за благото на Ядавите. Те незабавно изпратиха вестоносец след Арджуна. Той бе върнат обратно и посрещнат с почести. Целият град бе обкичен със знамена и гирлянди за величествената сватбена церемония. Арджуна прие ръката на Субхадра пред свещения огън с благословиите на ришите. След като остана в града още няколко дни, той взе разрешение от Баларама и Кришна да се завърне вкъщи. След изминалата година Арджуна копнееше да види отново братята си и да ги запознае със Субхадра.

14.
Пожарът в гората Кхандава

Ядавите подариха на Арджуна огромно количество богатства и той напусна Дварака с дълъг керван от колесници и слонове, както и стотици хиляди крави, украсени с коприна и злато. Субхадра пътуваше с него на изящна златна колесница, теглена от бели коне. Те скоро пристигнаха в Индрапрастха и Арджуна отиде направо при Юдхищхира. Той прегърна нозете му, а после го почете в съответствие с ведическите напътствия. После отдаде почитания на Дхаумя и на другите риши в царския двор. Когато церемониите приключиха, останалите му братя го прегърнаха със сълзи на очи и го помолиха да им разкаже всичките си приключения.

След като прекара известно време с братята си, Арджуна отиде да види Драупади. Като влезе в покоите й обаче, тя го отблъсна и каза: „Какво те води тук, Арджуна? Върви при новата си съпруга. Навярно на дъщерята на рода Сатвата й липсваш.“ Драупади седна с гръб към Арджуна. Той беше любимият й сред Пандавите и тя се безпокоеше, че сега вече ще предпочита Субхадра. Пандава отново и отново я молеше за прошка и я уверяваше, че любовта му към нея не е намаляла ни най-малко. Драупади отговори с неприязън в гласа: „Втората връзка винаги отхлабва първата, колкото и силна да е била.“

Арджуна се опита да утеши красивата Драупади, но тя мълчеше и не искаше да го погледне. Виждайки, че не може да я спечели, той излезе от стаята и като отиде при Субхадра, помоли я да се облече като пастирка. Той искаше да напомни на Драупади, че Субхадра е сестрата на Кришна, обожавания Бог на царицата. В началото на живота си Кришна бе живял като пастир в едно село. Като помоли Субхадра да се яви като пастирка, Арджуна се надяваше, че естествената обич на Драупади към Кришна ще се пробуди и ще се насочи и към сестра му.

Принцесата на Ядавите бе отведена в покоите на Драупади, облечена в семпла алена коприна. Прислужницата, която я въведе, каза: „Царице, тази девойка пита дали може да стане твоя слугиня.“ Субхадра се поклони в нозете на Драупади и промълви: „Тук съм, за да изпълня всяка твоя заповед.“

Драупади никога не бе виждала Субхадра и не разбра коя е, но нейното смирение и обикновени дрехи й напомниха за Кришна и трогнаха сърцето й. Тя вдигна ръце и я благослови с думите: „Нека бъдеш жена на герой и майка на герой. Нека никога нямаш съперница.“

Субхадра отговори: „Дано да е така“, а след това се представи: „Аз съм Субхадра, сестрата на Кришна.“ Драупади се усмихна и я прегърна. Нежната кротост на Субхадра прогони ревността и гнева й. Тя я помоли да й разкаже всичко за Дварака и Кришна. Двете говориха с часове. После Драупади хвана Субхадра за ръка и я заведе да я представи на Кунти. Двете пандавски царици скоро станаха близки приятелки и прекарваха дълго време заедно, разговаряйки за Кришна и близките му.

Няколко дни след завръщането на Арджуна Кришна и Баларама пристигнаха в Индрапрастха. Придружен от синовете и министрите си и яздейки начело на огромна армия, Кришна влезе в столицата на Пандавите, а Накула и Сахадева го посрещнаха при градските порти. Напредвайки бавно към двореца на Юдхищхира, процесията премина величествено по главната улица сред хиляди граждани, ликуващи и боготворящи Кришна и неговия по-голям брат. Ядавите разглеждаха града наоколо. Пътищата бяха безупречно преметени и напръскани с ароматна вода. Венци и пъстроцветни гирлянди обкичваха оградите отстрани на широките улици. По върховете на високите бели дворци се развяваха безброй флагове и знамена. Сладкото ухание на горящо алое изпълваше въздуха, носеха се звуци на музикални инструменти.

Кришна и Баларама влязоха в двореца на Пандавите и отидоха пред Юдхищхира и братята му. Юдхищхира обожава Баларама с всички подобаващи церемонии и прегърна Кришна с любов. Кришна поднесе уважението и почитта си на Юдхищхира и Бхима, а после седна в залата за събрания. Мнозина знатни личности от Дварака също заеха местата си; сред тях бяха Акрура, Уддхава, Сатяки, Критаварма, Шарана и синовете на Кришна — Прадюмна, Самба и Анируддха.

След това Кришна даде на Арджуна всички сватбени дарове за Субхадра, които изпращаха близките й от Дварака. Той подари и купища злато и скъпоценни камъни на Юдхищхира; както и хиляда колесници, украсени с нанизи от златни звънчета, всяка от които запрегната с по четири коня и водена от умел колесничар; десет хиляди млечни крави, хиляда луннолики бели жребци със златни юзди; и хиляда бели мулета с черни гриви, тичащи с бързината на вятъра. Освен това Баларама даде на Арджуна като сватбен подарък хиляда слона, огромни като хълмове и украсени със златни накити и звънчета. Неизброими други съкровища бяха поднесени на Пандавите от слугите на Кришна. Струпано извън залата, богатството, донесено от Ядавите, приличаше на море, разпростряло се във всички посоки.

Юдхищхира любезно прие даровете, а после настани всички Ядави в двореца си. Те прекараха заедно с Пандавите много щастливи дни, а когато дойде време да си заминат, Пандавите на свой ред ги отрупаха с дарове от брилянти и перли. Начело с Баларама Ядавите поеха обратно към Дварака, но Кришна реши да поостане още, за да прекара известно време с Арджуна.

Един ден Арджуна каза: „Кришна, денят е горещ. Да отидем на брега на Ямуна. Там сме построили много домове за отдих.“

Кришна се съгласи и тръгнаха. Скоро пристигнаха на едно приятно място сред гора от високи дървета. Бели постройки се издигаха край речния бряг, наподобяващи небесен град. Кришна и Арджуна влязоха в една от тях, където им поднесоха различни ароматни ястия и напитки. Те се излегнаха на златни кушетки, застлани с копринени покривала. След като отпочинаха известно време, решиха да се поразходят из гората. Двамата герои заскитаха покрай речния бряг, разговаряйки за бойни умения и отминали битки.

След като се отдалечиха на известно разстояние, те седнаха на пейка от слонова кост, поставена близо до края на гъста гора. Докато продължаваха да разговарят, внезапно от гъсталака излезе брамин. Кришна и Арджуна го погледнаха с изненада. Той приличаше на високо дърво, лицето му сияеше като разтопено злато. Брадата и косата му бяха яркожълти и блестяха като утринно слънце. Очите му наподобяваха лотосови листенца, тялото му бе красиво и силно. Когато пламтящият като огън брамин се приближи към тях, Кришна и Арджуна се изправиха в очакване на заповедите му.

Той им заговори с дълбок глас: „Знам, че вие двамата сте най-добрите сред хората. А аз съм един ненаситен брамин, който яде много. Затова се обръщам към вас с молба за храна; заситете глада ми.“

Кришна и Арджуна с допрени длани попитаха брамина каква храна би предпочел, а той отвърна: „Не ям обикновена храна. Знайте, че аз съм Агни, богът на огъня. Дайте ми такава храна, която би ме нахранила. Моля ви, помогнете ми да погълна гората Кхандава“ и посочи джунглата, пред която стояха. Макар многократно да бе опитвал да изпепели гората, Индра постоянно бе осуетявал опитите му. Причината била, че приятелят на Индра, змеят Такшака, живеел в тази джунгла. Колкото и пъти Агни да пламвал и да започвал да поглъща гората, Индра изливал порои от дъжд, за да го спре. Богът на огъня продължи: „Вие и двамата сте умели воини. Храбростта ви ще попречи на Индра да ме спре и така най-сетне ще успея да погълна тази огромна гора. О, герои, това е храната, която искам от вас.“

Кришна и Арджуна се спогледаха изненадани. После увериха Агни, че ще направят всичко, което е по силите им да му помогнат, но попитаха защо иска да погълне точно тази гора. Той обясни, че в Кхандава се намират много различни лечебни билки и се нуждае от тях, защото страда от заболяване поради прекаленото количество гхи, което е изпил. Цар Шветаки извършил велико жертвоприношение, при което в огъня било излято толкова много гхи, че Агни се разболял. Тогава Брахма му казал, че може да се излекува, ако погълне билките, растящи в Кхандава. След като Агни все не успявал и не успявал да опожари гората, Брахма го посъветвал да потърси помощта на Кришна и Арджуна.

Брахма казал: „В предишно прераждане те двамата всъщност бяха двете могъщи божества Нара и Нараяна. Сега са дошли на Земята по небесна заповед. Затова помоли ги за помощта им.“

Агни добави: „Сега завися изцяло от вас. Трябва да погълна тази гора. Брахма ми довери, че живите същества в нея са порочни и трябва да бъдат унищожени. Затова нямайте никакви съмнения; това дело е одобрено от авторитет.“

Арджуна отговори: „Притежавам много небесни оръжия, но нямам лък, способен да издържи тежестта им. Ако трябва да осъществя задачата, която ми поставяш, ще са ми нужни неизчерпаем колчан със стрели и колесница, теглена от небесни коне. Ако можеш да ми осигуриш всичко това, със сигурност ще изпълня желанието ти.“

Агни започна да медитира върху Варуна, бога на водите, и божеството незабавно се яви пред него: „Какво мога да направя за теб?“

Агни знаеше, че Варуна пази много небесни оръжия на дъното на океана. Затова го помоли да дари на Арджуна небесния лък, прославен с името Гандива, както и два неизчерпаеми колчана със стрели. Поиска също колесницата на лунния бог Сома. Варуна се съгласи и всички тези оръжия се появиха веднага.

Арджуна разглеждаше с удивление лъка Гандива; той приличаше на дъга, обсипана с роса от небесни бисери. Бе висок един човешки ръст и съвършено безупречен. Пандава вдигна сияйния лък и силно опъна тетивата му. В гората отекна сякаш гръмотевичен трясък, изпълвайки с ужас обитателите й. С лъка в ръка, радостният Арджуна се приближи към голямата златна колесница. Тя бе пълна с всевъзможни небесни оръжия, сред които и двата неизчерпаеми колчана, които Агни бе пожелал. В колесницата със златисти юзди бяха запрегнати сребристи жребци от земите на гандхарвите. Тези коне имаха способността да стигнат отвъд предела на трите свята, летейки с бързината на вятъра или на ума. Над колесницата се вееше флаг с лика на Хануман, отдадения слуга на Рама в образа на маймуна; очите му сякаш изпепеляваха всичко, попаднало пред погледа му. Развяваха се и други знамена, изобразяващи свирепи зверове; всички тези създания ревяха с ужасяваща сила.

Арджуна допря длани и обиколи благоговейно колесницата, а след това се качи на нея, както добродетелният човек се въздига в рая. Като си сложи небесната ризница, която лежеше вътре, и застана изправен с Гандива в ръце, той приличаше на слънце, блестящо иззад пурпурните облаци. После подкара колесницата наоколо, усмихвайки се на силния грохот на колелата й.

Освен това Варуна даде на Кришна един боздуган, наречен Каумодаки, който издаваше силен звук, когато се въртеше и бе способен да избие дори дайтите и данавите. После Кришна се качи на колесницата на Арджуна и каза, че ще му бъде колесничар.

Арджуна отново се обърна към Агни: „Огнени боже, вече сме готови да изпълним молбата ти. Въоръжен с Гандива и придружаван от Кришна, аз съм готов да се изправя срещу цялото войнство на боговете наедно с асурите — какво да говорим за Индра! Така че пламни на воля и превземи гората.“

Агни веднага забушува из джунглата и започна да я опожарява със седемте си вида пламъци, приемайки страховития вид, с който в края на времето унищожава всичко. Тогава Кришна насочи колесницата около гората. Щом Арджуна видеше някое същество, опитващо се да избяга от пожарището, той го застрелваше веднага. Убити в присъствието на Кришна, Върховния Бог, всички загиващи в гората същества приемаха духовен облик и се въздигаха в най-висшите неземни сфери.

Ревът на пожара се чуваше на километри. Пурпурни, оранжеви и лазурносини пламъци се издигаха до небесата. Потоците и езерата в гората закипяха, скалите потекоха. Нито едно същество не успя да избяга от пламтящата Кхандава, писъците им се смесваха с пукота на огъня. Той гореше с такава сила, че ужаси дори боговете, които вкупом се втурнаха при Индра и му казаха в тревога: „Господарю на безсмъртните, защо Агни изгаря всички същества там долу? Нима настана време за всемирното унищожение?“

Индра погледна да види какво става на земята. Загрижен за приятеля си Такшака, той веднага се спусна да гаси огъня, изпращайки дъждовни порои, падащи в колони с дебелината на стволове. Но дъждът се превръщаше в пара от горещината на огъня дори още преди да достигне гората. Тогава Индра се разгневи и затъмни небето с облачни грамади, увеличаващи леещия се дъжд. Джунглата бе ужасяваща с издигащите се отдолу пламъци и дим и падащите отгоре мълнии и проливни дъждове.

Арджуна видя опитите на Индра да изгаси пожара и изстреля стотици хиляди стрели в гъста мрежа над гората, образувайки огромен чадър, който напълно спираше валежа.

Царят на нагите Такшака не беше по това време в гората, но съпругата и синът му попаднаха в огъня. Те бързо полетяха нагоре, но Арджуна ги видя и мълниеносно изстреля една стрела, която отсече главата на змеицата. След това насочи друга към сина на Такшака, Ашвасена. Като видя това, Индра предизвика ураганен вятър около Арджуна и временно го лиши от съзнание. Ашвасена избяга и се скри в небесата.

Когато дойде на себе си, Арджуна се разгневи на Индра. Той извика предизвикателно към бога, изпълвайки небето със стрелите си. Индра също се разгневи на Арджуна и хвърли по него ужасната си мълния. Арджуна без бавене призова оръжието Ваявя, което отвява огромните тъмни облаци. Това могъщо оръжие напълно унищожи силата на камшиците от светкавици и гръмотевици, запращани от Индра. Небето се изясни и повя нежен бриз. Агни запламтя още по-силно, разгарян от вятъра и подхранван от мазнините на изгарящите в гората тела. Ревът му изпълваше пространството.

Индра извика на помощ много райски същества, за да се сражават с Арджуна. Дойдоха множество могъщи небесни воини, които хвърляха оръжията си по него и Кришна. Пламтящи железни топки, камъни и неизброими стрели заваляха върху тях. Арджуна пресрещаше всички оръжия със стрелите си, като същевременно поразяваше нападателите си и те падаха с писъци в огъня. Арджуна бе непобедим, докато се носеше по бойното поле и изстрелваше смъртоносните си стрели, а Кришна умело направляваше колесницата му.

Тогава Индра се качи на небесния си слон Айравата и се нахвърли върху Арджуна и Кришна с викове: „И двамата сте мъртви!“ Той вдигна личното си оръжие, познато като Ваджра, и пришпори слона. Като видяха, че Индра се впуска в атака, останалите богове го последваха. Ямараджа грабна смъртоносният си боздуган, Кувера — жезъла си, а Варуна — примката си. Пълководецът на небесната армия, Сканда, понесе оръжието си Шакти, а Сурия идваше с блестящото си копие. Останалите богове препускаха зад Индра, всеки вдигнал собственото си оръжие. Вишвадевите, Садхите, Рудрите, Васу и Марутите се втурнаха като един към Арджуна и Кришна, които стояха безстрашно долу.

Макар че влагаха всичките си усилия, небесните същества бяха неспособни да победят Кришна и Арджуна. Пронизвани от мистичните стрели на Арджуна, боговете бяха принудени да се оттеглят. Индра се усмихна. Той беше възхитен от Арджуна, който бе негов син; разбираше също и позицията на Кришна и знаеше, че никой не би могъл да победи нито него, нито някого, когото той подкрепя. Явно Кришна желаеше Агни да изпепели гората, като същевременно увеличаваше удивителната слава на своя приятел Арджуна.

Желаейки още повече да изпита силата на Арджуна, Индра хвърли надолу дъжд от скали. Арджуна начаса ги разтроши с бързокрилите си стрели. Тогава Индра откърти върха на огромна планина и го запрати по Арджуна. Без никакво колебание Арджуна разсече летящия планински връх на хиляди парчета, които изпопадаха надолу в гората.

Удовлетворен от храбростта на Арджуна, Индра заповяда на небесните воини да се оттеглят, а в това време из небесата прокънтя глас: „Индра, твоят приятел Такшака в момента не е в гората. Нито пък е възможно да сразиш в бой Арджуна и Кришна. Те двамата са Нара и Нараяна, безсмъртните непобедими риши. Те са достойни за обожанието на боговете. Откажи се от битката; опожаряването на Кхандава е повелено от съдбата.“

Като чуха този глас, който знаеха, че принадлежи на вселенския творец Брахма, боговете се завърнаха в дворците си. Петнайсет дни Агни не спря да поглъща джунглата заедно с обитателите й. Докато гората загиваше, орди ракшаси, данави и наги се разбягваха в ужас, а Арджуна ги поваляше с порои от стрели. Никой не можеше дори да погледне към него, докато изстрелваше смъртоносните си стрели. Постепенно от джунглата остана само пепел и Агни се засити.

Един от водачите на расата на асурите, демон на име Мая, обитаваше Кхандава. Първоначално той се криеше под земята, после се втурна извън гората в опит да избяга. Агни хукна след демона, а Кришна вдигна своя диск Сударшана, готов да го убие. Интелигентният Мая се спусна към Арджуна и падна в нозете му: „Арджуна, търся закрилата ти. Спаси ме! Умолявам те!“

Арджуна вдигна ръка и извика: „Не се бой.“ Той не можеше да откаже покровителство на никого, който бе потърсил закрилата му, затова се обърна към Кришна и го помоли да пощади живота на този асура. Кришна свали оръжието си, Агни също отстъпи назад.

Когато пламъците в гората стихнаха, Индра отново се появи пред Арджуна и Кришна. Той заговори, а Агни застана до него: „О, Партха, о, Кешава, вие постигнахте онова, което никой небесен обитател не би могъл. Моля, поискайте от мен каквато благословия пожелаете. Много съм удовлетворен.“

Арджуна помоли Индра за небесните му оръжия. Индра се усмихна и отговори, че ще му ги даде — но не сега. Когато Шива даде на Арджуна своето оръжие Пашупата, тогава Индра ще го отведе в рая и ще го дари с всички оръжия от огън и вятър. Това щеше да стане в бъдеще.

Кришна пожела приятелството му с Арджуна да продължава завинаги и Индра отговори: „Така да бъде.“

Накрая Агни каза: „И аз искам да ви даря благословия. Точно както аз прониквам вселената, по същия начин чрез моята сила нека и вие сте способни да отидете навсякъде из нея, където пожелаете.“ След това боговете се завърнаха на небесата.

Докато Кришна и Арджуна се връщаха към двореца си, Мая се приближи към тях. Той се поклони в нозете на Арджуна и каза: „О, сине на Кунти, ти ме спаси от гневния Кришна и от гладния Агни. Кажи ми как мога да ти се отблагодаря.“

Арджуна отговори: „Не мога да взема нищо в замяна, такъв е принципът ми. Аз действам единствено от чувство за дълг. Мой дълг бе да те защитя, така че не ми дължиш нищо. Върви си в мир.“

Мая възслави добродетелта на Арджуна, но настоя да направи нещо за Пандава: „Просто искам да те зарадвам, Партха. Не приемай това като отплата.“

Арджуна отново повтори, че не може да вземе нищо от Мая: „Не искам да те разочаровам. Щом искаш да ме зарадваш, направи нещо за Кришна. Това би ме накарало да се чувствам най-щастлив.“

Мая се обърна към Кришна и го загледа в очакване. След като размисли за миг, Кришна каза: „Ти си архитектът на небесните демони. Ако искаш да ме зарадваш, тогава изгради прекрасна зала за събрания на Юдхищхира и нека никъде по света няма друга като нея. Нека по всичко наподобява небесната райска архитектура и нека никой не може да направи втора подобна.“

Сръчността на този асура бе добре известна на Кришна. Мая бе издигнал много удивителни сгради на по-висшите планети на дайтите и данавите. Демонът се съгласи да изпълни молбата на Кришна и отиде заедно с него и Арджуна в Индрапрастха, където бе представен на Юдхищхира. Най-големият Пандава бе удивен от разказа на Арджуна за опожаряването на гората Кхандава. Той прие Мая с почести и заедно обсъдиха бъдещата зала. След дълго обмисляне Мая нарисува чертежа й. После започна да мисли как да се сдобие с нужните материали за строежа на небесната зала и каза на Пандавите, че трябва да отиде до Хималаите. „Там съм оставил голямо количество диаманти и други скъпоценни камъни с най-разнообразни цветове, включително и такива, каквито няма на земята. Ще отида да ги донеса.“

Мая обясни, че Вришапарва, цар на данавите, преди го бил помолил да изгради жертвен олтар за асурите. Той бил събрал всевъзможни по вид божествени материали, складирани в обителта на Вришапарва високо в планината Майнака. Там се намирал също и огромният боздуган, с който навремето Вришапарва бил отблъснал боговете в бой. Мая обеща да донесе този боздуган, който бе равен на стотици хиляди обикновени боздугани, и да го подари на Бхима. Щеше да донесе от дълбините на езерото Майнака и една голяма божествена раковина, наречена Девадатта за Арджуна. Ако Арджуна надуеше тази раковина по време на битка, тя щеше да покруси сърцата на враговете му.

След като получи разрешението на Юдхищхира, асурът бързо тръгна на север. Той намери всичките си съкровища, охранявани от якши и ракшаси, и с тяхна помощ ги докара в Индрапрастха. После подари боздугана на Бхима, а раковината на Арджуна и се зае за работа.

15.
Небесната зала

Скоро след като Мая започна работата си, Кришна отиде при Юдхищхира и помоли за разрешението му да се върне в Дварака. Бе отсъствал месеци и копнееше отново да види близките си. Юдхищхира неохотно даде съгласието си, защото знаеше, че любимият му приятел ще му липсва. Кришна се сбогува, като най-напред се приближи към Кунти и почтително докосна нозете й.

Кунти прегърна Кришна, обляна в сълзи, и каза: „Мой скъпи Кешава, ти си душата на вселената. Винаги си добър с всички, но особено много закриляш преданите си. От деня, в който Акрура пристигна в Хастинапура, знаех, че мислиш за моето благополучие и за това на синовете ми. Вярвам, че каквито и трудности да преживяваме, те се случват по волята на Провидението за наше висше добро.“

Кришна се усмихна на Кунти и си тръгна, обещавайки, че ще се върне отново скоро. После отиде да види сестра си Субхадра и нежно се сбогува с нея. Накрая посети и Драупади, която заплака при мисълта за заминаването му. Също както съпрузите си и Кунти Драупади мислеше постоянно за Кришна. Тя се поклони в нозете му и го обожава, молейки се скоро да го види отново.

Като изпълни всички необходими ритуали около заминаването и раздаде милостиня на брамините, Кришна се качи на колесницата си заедно със Сатяки, който бе останал с него в Индрапрастха да се учи от Арджуна на стрелба с лък. Заобиколен от петимата Пандави, Кришна приличаше на Индра, заобиколен от боговете. Той пое бавно по главната улица към градските порти. Хората с хиляди изпълваха улиците, викайки и махайки с ръце, докато Кришна се отдалечаваше на теглената от Шайбя и Сугрива колесница с флаг, изобразяващ Гаруда. Юдхищхира се качи на колесницата и лично пое юздите. Арджуна също беше там и вееше на Кришна с ветрило чамара със златна дръжка. Бхима държеше над главата му бял слънчобран, а Накула и Сахадева вървяха отпред и метяха пътя.

Пандавите го придружиха шест километра извън града; тогава Кришна им каза да се връщат. Той се поклони пред Юдхищхира, който го вдигна просълзен и му каза с обич: „Мой скъпи Кришна, не зная какви благочестиви дейности сме извършвали в предишните си животи, че ти да си толкова милостив към нас. Дори най-отречените йоги и мистици успяват да те видят с неимоверни усилия. А ние сме семейни, заети с политика и светски дела. Не разбирам защо си толкова добър с нас.“

Като му отговори с топли думи, Кришна попита Юдхищхира дали може вече да тръгва към Дварака. Юдхищхира кимна и с големи трудности Кришна успя да убеди Пандавите да не го последват, като ги увери, че винаги ще бъде готов да им помогне, когато имат нужда. Трябваше единствено да си помислят за него. После Кришна подкара конете си, а петимата братя останаха загледани в колесницата, докато тя изчезна в далечината. После бавно се върнаха в Индрапрастха с умове, потопени в мисли за своя приятел.

* * *

Няколко дни след заминаването на Кришна Мая приключи с всички планове и скици и започна строежа на залата. В един благоприятен ден асурът измери квадратно парче земя с дължина пет хиляди лакътя. Преди да започне да работи, той раздаде милостиня на хиляди брамини, поръча да бъдат нахранени с най-отбрани ястия и им подари богатства, молейки за благословиите им.

След това Мая издигна хиляди златни колони, върху които изгради неописуемо красива съвещателна зала. След четиринайсет месеца работата му приключи. Сградата приличаше на куп свежи облаци, издигнали се в небесата; божественото й сияние сякаш затъмняваше слънчевите лъчи. Тя бе обширна, прохладна, приятна и поразително величествена. Златните й стени и аркади бяха обсипани с небесни бисери, кристалните й стълбища бяха украсени с корал. Тя надминаваше дори залата на Ядавите — Судхарма. В самия й център блестеше приказно изкуствено езеро, изпълнено с лотоси и лилии, чиито стъбълца бяха изработени от диаманти и брилянти, с цветчета и листенца от сребро и злато. В прозрачните му води цъфтяха и истински лотоси. Лебеди, карандави и чакраварки плуваха по повърхността му, златисти костенурки играеха в дълбините му. Стените на езерото бяха от скъпи мраморни плочи, обсипани с перли, а по бреговете му в нежния бриз се полюляваха райски цветя. Постройката бе заобиколена отвсякъде с градини, пълни с вечноцъфтящи дървета, и въздухът бе наситен с възхитителен аромат.

Мая заповяда на осем хиляди могъщи ракшаси, наречени кинкари, да охраняват залата. Оставайки невидими, силноръките ракшаси с огромни тела и страховити лица, с островърхи уши и кървавочервени очи застанаха нащрек навсякъде наоколо. После демонът извести Юдхищхира, че залата е готова да бъде ползвана.

Юдхищхира се посъветва с брамините и избра благоприятен ден за влизане в нея. Той нахрани и раздаде милостиня на хиляди брамини и заедно с братята си почете Вишну и боговете. Последва представление, в което артисти, поети, певци и борци показваха уменията си за удоволствие на Пандавите. После имаше пиршество за всички жители на Индрапрастха. Точно по пладне Пандавите, последвани от много риши, влязоха в залата си през огромните златни порти на източния вход и заеха местата си на инкрустирани със скъпоценности тронове. Наоколо насядаха ришите и много царе, поканени от други държави. В събранието бяха прославени мъдреци като Асита, Девала, Вясадева, Майтрея, Парвата, Маркандея, Джаймини, Бхригу и стотици други. Всички тези добродетелни мъдреци изцяло бяха овладели ума и сетивата си и сияеха сред останалите като безброй пълни луни.

Пандавите почтително слушаха ришите да разказват ведически истории, освещавайки залата. После присъстващите царе пристъпиха един по един да поднесат дарове на Юдхищхира, обожавайки го с всякакви почести. Читрасена, водачът на гандхарвите, пристигна с апсарите. Заедно с чараните, които се бяха спуснали от небесата, те огласиха сводовете с райските си песни и танци. Почитан и развличан от подобни същества, Юдхищхира приличаше на самия Брахма, седнал в своята зала на най-висшата планета във вселената.

Внезапно Пандавите видяха Нарада Риши да се появява чрез мистичната си сила. Облечен в черна еленова кожа, със златисти коси, завързани във възел на главата, той изгря в залата като сияеща зора. Юдхищхира и братята му незабавно почтително се изправиха. Те се поклониха ниско пред Нарада, който бе придружаван от Париджата, Райвата и Сумукха — трима други могъщи мъдреци. Юдхищхира предложи на всички риши кресла и те седнаха умиротворени, докато Пандавите ги обожаваха със свещени приношения, както и със скъпоценни камъни и украшения. Удовлетворени, мъдреците разглеждаха с радост дивната зала.

Нарада каза: „О, Царю, правилно ли използваш богатството си за защита на народа? Умът ти насочен ли е към добродетелта? Вкусваш ли радостта от живота? Надявам се, че не жертваш религията в името на печалбата, нито печалбата в името на религията, нито както печалбата, така и религията в името на наслаждения, които лесно съблазняват хората.“

Нарада продължи да задава въпроси на различни теми, като запитванията му умело водеха до напътствия в изкуството на управлението. Юдхищхира седеше с допрени длани и слушаше внимателно. Цялото събрание мълчеше, докато говореше Нарада, най-великият сред ришите. Познанието и мъдростта му бяха прочути из цялата вселена. Нарада бе напълно запознат с всеки аспект на ведическите напътствия и бе известен като предан слуга на Върховния Бог. Той знаеше желанията на Бога и всичките му действия винаги бяха в съответствие с божествения план. Пандавите слушаха с благоговение наставленията му. Нарада обясни, че единствената цел на владетеля би трябвало да е да води хората по възвишения път на духовния живот, помагайки им да напредват към крайната цел — освобождението — докато ги закриля и подсигурява материалните им нужди.

Когато Нарада завърши наставленията си, Юдхищхира му благодари и каза: „Велики мъдрецо, ти ме попита дали изучаването на писанията, благосъстоянието и брака ми процъфтяват. Моля те, кажи ми как бих могъл да постигна успех в тях?“

Нарада, който бе завършил речта си с тези три въпроса, отговори: „Познаването на писанията е ползотворно, когато резултатът от него е смирение и добро поведение. Богатството е достатъчно, когато едновременно му се наслаждаваш и го раздаваш като милостиня. А бракът процъфтява, когато се радваш на съпругата си и имаш деца.“

В заключение мъдрецът каза: „Скъпи Царю, стреми се винаги да оставаш свободен от петте злини, които връхлитат човека: прекомерния сън, страха, гнева, слабостта на ума и отлагането.“

Юдхищхира отново се поклони пред Нарада и докосна нозете му с думите: „Със сигурност ще изпълня всичко, което ми каза. Познанието ми се обогати от мъдрите ти думи.“

Юдхищхира отговори подробно на всички въпроси на Нарада. Когато приключи, мъдрецът го благослови, казвайки: „Онзи цар, който правдиво изпълнява задълженията си, ще изживее щастливо дните си, а в края на живота си несъмнено ще премине към сферите на райското щастие.“

Юдхищхира пожела да узнае от Нарада какви са съвещателните зали на боговете. Той се питаше дали някоя може да се сравнява с тази, която Мая му бе построил. В присъствието на толкова много царе и мъдреци Юдхищхира попита: „О, велики мъдрецо, ти умееш да пътуваш с бързината на ума навсякъде из вселената. Моля те, разкажи ми за всички зали за съвещания, които си видял. Има ли сред тях равна на моята?“

Пандава помоли Нарада да опише в подробности останалите зали, както и кой се намира в тях. Кой е заедно с Индра в неговата зала и кой с Ямараджа? Кои са щастливите души, присъстващи в залата на Брахма? Юдхищхира питаше неслучайно. Той копнееше да узнае къде са отишли предците му, великите царе от миналото. А особено жадуваше да чуе за баща си, Панду. Дали Панду бе постигнал рая? Юдхищхира чакаше нетърпеливо отговора на Нарада.

Нарада описа обширните зали, принадлежащи на главните божества, започвайки от Индра. Залата на Индра бе дълга сто и петдесет йоджани, повече от хиляда и петстотин километра, а ширината й бе сто йоджани и блестеше с великолепието на слънцето. Тя имаше способността да разсее всяка скръб, умора, страх или слабост. Индра седеше там в дивния си неземен облик, увенчан с брилянтна корона и гривни, облечен в сияйни бели дрехи и украсен с небесни гирлянди в многоцветни отсенки. Край него седяха олицетворените Красота, Слава и Величие. Нарада изброи всички риши и други личности, които служеха на царя на боговете. Вярата, Интелигентността и Учеността присъстваха в тази зала, както и Жертвата, Милостинята, Религията, Печалбата и Насладата. Но имаше един-единствен земен цар от миналото, царственият светец Харишчандра.

След това Нарада описа залата на Ямараджа. Тя бе пълни сто квадратни йоджани и бе великолепна във всяко отношение. Болка от какъвто и да било вид не би могла да съществува в тази зала; тя съдържаше всеки обект на желанието, бил той човешки или небесен, и бе способна да се премества из пространството по собствена воля. Олицетворените Време и Смърт седяха от двете страни на Ямараджа, а безброй риши ги заобикаляха отвсякъде. Гандхарви и апсари веселяха обитателите на залата с музика и танци. Аромат на божествени благоухания пропиваше въздуха. Нарада изреди имената на онези, които служеха на Ямараджа, а сред тях бяха всички владетели от рода на Юдхищхира, включително и Панду.

После Нарада заразказва за залите на Варуна и на Кувера, бога на богатството. И двете бяха величествени отвъд пределите на въображението, препълнени със злато и скъпоценности и обитавани от неизброими божества и мъдреци, както и от прекрасните им съпруги. Нарада разказа на Юдхищхира и за залата на Брахма. Истинският облик на тази мистична постройка не можеше да се установи, тъй като тя всеки миг приемаше всевъзможни неописуеми форми. Бе изградена от небесни скъпоценни камъни, които не спираха да менят цветовете си, и сякаш висеше в небесната твърд без подпора. Лъчистата зала не се разрушаваше и непрестанно усилваше щастието на онези, които я обитаваха. Там седеше Брахма, заобиколен от олицетворените форми на Ума, Пространството, Познанието, Звука, Допира, Облика, Вкуса, Уханието, Природата, всички елементи и Първопричината на вселената. Там присъстваха освен това и Слънцето, Луната, всички звезди, Радостта, Себеотрицанието, Аскетизмът, Разбирането, Търпението, Мъдростта, Прошката, Успехът и всички Веди.

Възхитени, Юдхищхира и братята му слушаха с голямо внимание описанията на Нарада за несравнимия разкош и великолепие на залата на Брахма. Той изброи и всички древни праотци, богове и богини, които служеха на Брахма.

Когато разказът му свърши, Юдхищхира продължи да задава още въпроси. Той поиска да узнае защо единствен Харишчандра сред всички велики царе от миналото присъстваше в залата на Индра. Искаше също Нарада да му разкаже и за срещата си с Панду. Какво бе казал той на мъдреца? Как прекарваше дните си в събранието на Ямараджа?

Нарада обясни, че Харишчандра бе достигнал планетата на Индра, тъй като бе извършил великото жертвоприношение Раджасуя. Това означава, че бе покорил всички останали царе и бе раздавал подаяния на стотици хиляди брамини; ето кое отличаваше Харишчандра от другите царе. После Нарада разказа на Юдхищхира, че Панду му бе предал послание за сина си. Ако Юдхищхира също успееше да изпълни Раджасуя, тогава и той, и Панду щяха да могат да достигнат царството на Индра. Панду вярваше, че синът му ще е способен да извърши тази несравнима жертва. Ако успееше, баща и синове щяха да се съберат в небесата.

И Нарада, и Панду разбираха, че боговете имат свои собствени цели, които желаят да осъществят чрез изпълнената от Юдхищхира Раджасуя. Това бе част от божествения план, предначертан да спаси света от демонични влияния. Сега много порочни царе и кшатрии населяваха земята. Преди да започне жертвоприношението, Юдхищхира трябваше да ги покори. Единствено тогава би имал правото да извърши Раджасуя, единствено тогава би могъл да въдвори благочестие и добродетел по целия свят. Нарада се вгледа в петимата братя, които смирено седяха пред него. Той знаеше колко са скъпи на Кришна, който искаше да ги използва за инструменти в изпълнение на желанието си да възстанови религията по земята.

Нарада завърши: „Ето защо трябва да извършиш жертвоприношението Раджасуя. Боговете го желаят. Ще се завърна, когато жертвоприношението започне. Сега отивам в Дварака, защото жадувам да видя Кришна, по чиято воля съществува цялата вселена.“

Нарада се изправи да си върви, а Юдхищхира го помоли да покани Кришна отново да посети Индрапрастха. Нарада кимна и Пандавите се поклониха на него и спътниците му. После ришите изчезнаха в небето чрез мистичните си сили.

* * *

След заминаването на Нарада, Пандавите продължиха да живеят в мир в Индрапрастха, но Юдхищхира размисляше как би могъл да осъществи жертвоприношението Раджасуя. Знаеше, че е нужно огромно богатство. Освен това от него се изискваше да установи безпрекословната си власт над всички останали царе. Но как би било възможно това? Имаше царе, които никога не биха се съгласили да го приемат за свой император — например могъщият Джарасандха от Магадха. Джарасандха бе порочен и вече бе превзел всички земи около царството си; Юдхищхира дори бе чул, че е хвърлил в тъмница победените царе с намерението да ги принесе в жертва на Шива. Джарасандха бе жаден за власт; той желаеше да бъде император на света и бе труден за побеждаване. Юдхищхира знаеше, че би могъл да осъществи жертвоприношението Раджасуя единствено с помощта на Кришна.

Царството на Юдхищхира процъфтяваше под управлението му, жителите му бяха предани и набожни. Те имаха всичко, което можеха да пожелаят. Пандавите се грижеха за народа си като за членове на семейството. Юдхищхира бе за тях повече от баща; никой в царството не изпитваше враждебни чувства към него. Постепенно всички започнаха да го наричат Аджаташатру, „онзи, който няма врагове“. Благодарение на благочестивия му начин на управление боговете също бяха удовлетворени, затова и в царството нямаше пожари, епидемии и други природни бедствия.

Като мислеше непрестанно за жертвоприношението, Юдхищхира свика министрите и съветниците си. Когато всички седнаха в голямата съвещателна зала на Пандавите, която нарекоха Маяшабха, Юдхищхира се обърна към тях с дълбокия си глас: „Искам да извърша Раджасуя. След като великият мъдрец Нарада поиска това от мен, аз разбирам, че такова е желанието на боговете. Не желая да господствам над земята заради себе си, а за да осъществя замисъла на боговете, и особено на Върховния Бог.“

Юдхищхира свика министрите и съветниците си в голямата съвещателна зала.

Юдхищхира мислеше също, че като покани Кришна за жертвоприношението, ще има възможността той да бъде обожаван като най-висшестоящия присъстващ. Това би доказало славата и позицията на Бога пред света. Кришна превъзхождаше дори най-великите богове Брахма и Шива. Юдхищхира очакваше всички богове да присъстват на жертвоприношението и ако хората ги видеха, че почитат Кришна като Бога, това щеше да установи върховенството му над тези божества.

Тогава Дхаумя каза: „Царю, ти си достоен да станеш император на света. Затова извърши жертвоприношението и се провъзгласи за такъв. Ще запалим шестте огъня и ще запеем свещените мантри. Но първо трябва да получиш признанието на всички земни царе. Тогава несъмнено ще бъдеш безспорен владетел на целия свят.“

Получил разрешението на брамините и съветниците си, Юдхищхира обсъди с тях плана за действие. Всички бяха на мнение, че той трябва незабавно да се допита до Кришна, който винаги даваше безпогрешни съвети. Тогава Юдхищхира съсредоточено започна да мисли за Кришна, молейки му се да му помогне.

16.
Могъщият Джарасандха

След като напусна Индрапрастха, Кришна бързо отпътува за Дварака. На влизане в града го поздравиха близките му, приятелите и многобройните жители. Кришна поднесе почитанията си на цар Уграсена, поздрави Баларама, а после се видя със съпругите и синовете си. След това се отправи към двореца на главната си царица, Рукмини, за да отпочине.

През последвалите месеци той научи за несравнимата съвещателна зала на Пандавите. Чу също и за раждането на първия син на Субхадра — Абхиманю. Кришна се радваше на благополучието на Пандавите и копнееше да ги види отново.

Всеки ден Кришна отиваше в залата за събрания Судхарма, за да се среща с гражданите. Залата беше построена от Вишвакарма, архитекта на боговете, и имаше свойството да освобождава всички, които влезеха в нея, от шестте вида материални страдания: глад, жажда, скръб, илюзия, старост и смърт. Когато Кришна влизаше в залата, той се покланяше пред цар Уграсена и сядаше на своя обсипан със скъпоценности златен трон. Макар да не бе цар на Дварака, Кришна бе почитан като най-важната личност сред присъстващите. Жителите на града бяха осъзнати за божествената му позиция. Те естествено го приемаха за свой водач, особено след като лично бе детронирал Камса, злия син на Уграсена, и ги бе избавил от терора на неговото управление.

След като всички седнеха в залата, шутове, танцьорки и музиканти излизаха да повеселят Ядавите. Брамини рецитираха ведически текстове или пееха химни и молитви; из залата кънтяха звуци на мриданги, флейти и камбанки, както и тръбене на безброй раковини. Кришна и Баларама се наслаждаваха на различни представления, наподобявайки слънцето и луната сред множество блестящи планети.

Един ден, скоро след като Кришна бе научил новините за новооткритата Маяшабха, в залата Судхарма пристигна непознат странник. Кришна му позволи да влезе и той пристъпи напред с допрени длани. Представи се като цар на далечна земя — една от държавите, завладени от Джарасандха. Той разказа за нарастващата агресия на магадхския цар, който хвърлил в затвора хилядите победени от него царе и ги държал в ужасни условия, подготвяйки се да ги избие. Странникът бе успял да избяга и идваше като пратеник на останалите пленници.

„О, безгранични Кришна, умоляваме те да ни избавиш от нещастното ни положение. Джарасандха е могъщ като десет хиляди слона. Той ни плени с лекотата на лъв, който лови стадо овце. Ти си най-силният и винаги си благоразположен към онези, които търсят закрилата ти. Затова, моля те, направи ни това добро!“

Бе добре известно, че Кришна се бе сражавал с Джарасандха и го бе побеждавал много пъти, но порочният цар бе успявал да се спаси жив. Джарасандха ненавиждаше Кришна заради убийството на Камса, който му бе и приятел, и зет. В желанието си да отмъсти на Кришна, Джарасандха бе нападал Ядавите отново и отново начело на огромна армия. Но всеки път армията му бе разгромявана, а той се бе завръщал посрамен в царството си да събере нови сили, изгарящ от омраза към Кришна.

Кришна погледна със състрадание пратеника. Точно когато щеше да отговори, в залата внезапно се появи Нарада Риши. Мъдрецът тръгна към Кришна, който незабавно се изправи заедно с министрите си, поднасяйки му сърдечните си поклони.

Кришна настани Нарада да седне и лично го почете със свещената аргхя. После каза: „О, божествени мъдрецо, какво щастие е да те видим днес тук! Ти можеш да пътуваш свободно из световете и затова знаеш всичко. Моля те, разкажи ни как живеят Пандавите и какви са плановете на Юдхищхира.“

Въпросът на Кришна беше важен. С мистичната си мощ той бе разбрал, че Юдхищхира желае да изпълни жертвоприношението Раджасуя, което изискваше побеждаването на Джарасандха.

Нарада отговори: „Мой скъпи Господи, знам, че нищо не е извън знанието ти, но ти въпреки това се представяш за обикновен човек и ми задаваш въпроси. Затова ще ти кажа, че Юдхищхира процъфтява в царството си като Индра в Амаравати. Сега той копнее да изпълни величественото жертвоприношение Раджасуя и прави необходимите приготовления. Освен това той те моли да отидеш в Индрапрастха и да му помогнеш. Истината е, че ме изпрати да те поканя.“

Кришна благодари на Нарада за вестите и се обърна към главния си съветник Уддхава: „Какво е добре да се направи?“

Уддхава отговори: „Ясно е, че ще успееш да осъществиш две цели едновременно. Отивайки в Индрапрастха, ти ще помогнеш на братовчед си да извърши жертвоприношението и ще постигнеш гибелта на Джарасандха. Джарасандха е събрал такава огромна армия, че единственият начин да бъде победен е чрез двубой. Има само един човек, способен да се изправи срещу него — Бхима. Ако Бхима отиде при Джарасандха предрешен като брамин, той ще може да изпроси двубой. Джарасандха е прочут с това, че никога не отказва на молбата на брамин. Мой скъпи Кришна, трябва да отидеш с Бхима в Магадха. Бхима несъмнено ще успее да победи, ако ти си там и го напътстваш.“

Всички в събранието изразиха одобрението си. Ядавите отдавна планираха как да убият войнствения Джарасандха. Това изглеждаше добро решение, затова и Кришна се съгласи да отиде в Индрапрастха. Като успокои пратеника на царете затворници, той помоли за разрешението на цар Уграсена и на баща си Васудева да замине, а после стана и излезе от съвещателната зала.

Кришна реши да отпътува към Индрапрастха заедно с цялото си семейство, подреждайки Ядавите в дълга процесия. Сред звуците на рогове, барабани, тромпети и раковини, шествието напусна Дварака на хиляди златни колесници, украсени с бисери, коприна и флагове. Воини, въоръжени с мечове и копия, възседнали едри черни коне, ги охраняваха от всички страни. Благородните дами преминаваха на паланкините си; след тях вървяха биволи, мулета и магарета, носещи провизиите и принадлежностите, необходими за дългото пътуване. Кришна и Рукмини пътуваха в средата на процесията на колесница, управлявана от личните им слуги Дарука и Джайтра.

Шествието премина през провинциите Анартха, Саувира и Курукшетра, пресече реките Дришадвати и Сарасвати, после прекоси земите на Панчала и Матся. Най-накрая пристигнаха в покрайнините на Индрапрастха и изпратиха напред вестоносци да съобщят на Пандавите, че скоро ще са вече там.

Когато Юдхищхира научи, че Кришна пристига, той възкликна радостно и заедно с братята си веднага излезе извън града, за да ги посрещне. Той заповяда на дворцовите музиканти да засвирят, а учените брамини да възпяват свещени химни от Ведите. Пандавите прегърнаха Кришна с нежна обич и го поведоха към Индрапрастха. Кришна видя колко празнично бе украсен градът с венци, знамена и пъстроцветни гирлянди. Хилядите му жители се тълпяха по улиците, докато той преминаваше заедно с Пандавите към двореца им. Придружаващата го процесия от Ядави се придвижваше с трудност през гъстата тълпа. Водачите и видните граждани на Индрапрастха ги въвеждаха в царствените им покои.

След като Кришна отпочина и се освежи, а семейството му бе настанено, Юдхищхира се обърна към него с молба да поговорят за Раджасуя: „Мой скъпи Кришна, искам да изпълня това жертвоприношение, но не съм сигурен дали ще съумея. Моля те, кажи ми кое е най-добре да направя. Знам, че никога не би ме посъветвал за друго, освен за мое добро. Затова напълно ще се съобразя с думите ти, преди да предприема каквото и да било действие.“

Юдхищхира седна в залата, заобиколен от своите братя. Многоцветното сияние на хилядите небесни бисери, вградени в стените, озаряваше лицата им, докато очакваха съвета на Кришна. В смълчаната зала от недалечните храмове долиташе като ромолене тихият шепот на брамините, пеещи химни.

Кришна седна спокойно, с длани в скута си. Слугини, украсени със златни накити, нежно му вееха с чамари и ветрила от паунови пера. Обръщайки се към Юдхищхира, той каза: „Ти си достоен във всяко едно отношение да извършиш жертвоприношението Раджасуя и да станеш император на целия свят, но първо ще трябва да победиш могъщия Джарасандха, който е изградил почти непобедим съюз с няколко други монарси. Той е установил влиянието и властта си над средната част от земята, желаейки да покори и останалата. Той е най-голямото препятствие пред плановете ти.“

След това Кришна изреди имената на много царе, които подкрепяха Джарасандха. Всички те бяха врагове на Кришна; той и Баларама бяха победили много от тях през годините. Сега всички се бяха обединили под водачеството на Джарасандха и бе невъзможно да разгромят огромните им армии. „Какво трябва да направим според теб в такъв случай, о, потомъко на Куру? Как смяташ да победиш Джарасандха?“

Бхима скочи на крака: „Не ми се струва мъдро да изпращаме армии срещу Джарасандха в собствената му провинция. Трябва да го предизвикаме на двубой. Аз имам силата да го сразя, ти, Кришна, си опитен в дипломацията, а Арджуна винаги носи победа. Затова нека отидем тримата и да го предизвикаме. Уверен съм в успеха ни.“

Кришна каза: „И аз мисля така. Истината е, че мъдрият Уддхава ми даде същия съвет. Така че съм готов да придружа Бхима и Арджуна в Магадха и нека порочният Джарасандха срещне смъртта си.“

Юдхищхира се колебаеше. Той неспокойно се местеше на трона си: „Как мога да се съглася ти да отидеш вместо мен?“ — запита той. „Как мога да рискувам освен това живота на Бхима и Арджуна? Та те са очите ми, а ти си умът ми, Кришна. Ако загубя някого от вас, няма да мога да продължа да живея. Не отивайте! Според мен дори Ямараджа не може да се изправи срещу Джарасандха. Моля ви, откажете се от решението си да се сражавате с него. Отказвам се от Раджасуя. Това явно е непостижима цел.“

Гласът на Юдхищхира бе умоляващ. Обичта му към Кришна надделяваше над всяка мисъл за божествената му непобедима позиция.

Тогава заговори Арджуна: „Родени сме в династия, прочута с доблестта и храбростта си. Нима можем като страхливци да отстъпим пред врага? Та ние сме кшатрии! Наш дълг е да се сражаваме и ако е нужно, да дадем живота си в битка. За нас не би имало по-възвишено дело от сражение с Джарасандха в опит да освободим пленените царе. Ако не отидем, хората ще ни осмиват и ще ни считат за безполезни. Подобен позор би бил по-лош от смърт.“

Кришна бе съгласен: „Арджуна показва истинското настроение на родения в рода Бхарата. Не знаем кога ще ни отнесе смъртта, нито пък сме чували някой да е постигнал безсмъртие, като не е участвал в битки. Мъдреците учат, че разчитайки на силата и мъдростта, човек трябва да се изправи срещу враговете си. Затова нека се сражаваме с Джарасандха. Или ще го убием, или, убити от него, ще постигнем рая.“

Юдхищхира пожела да научи повече за историята на Джарасандха. Кришна разказа, че един риши благословил цар Брихадратха — могъщия владетел на Магадха, да има син. Мъдрецът подарил на Брихадратха вълшебно манго, което да даде на първата си царица, за да зачене. Царят обаче го разделил на две и дал всяка една от половините на двете си царици. Тогава и двете родили по половин дете. Скръбните царици захвърлили двете половини в гората, където ги намерила жена-ракшас, наречена Джара, и ги прибрала. Тя съединила двете половини и внезапно детето оживяло с рев. Джара го занесла на царя, който му дал името Джарасандха, или „онзи, който бе съединен от Джара.“

Кришна добави: „Дошло е време Джарасандха да бъде унищожен. Бхима без съмнение ще успее да го победи в двубой. Джарасандха няма да откаже да се бие. Затова дай ни разрешението си да заминем, о, Царю.“

Юдхищхира отстъпи пред желанието на Кришна: „След като ти си си поставил тази цел, о, Кешава, аз мисля, че Джарасандха вече е мъртъв, а пленените царе са освободени. Ти несъмнено ще поведеш Бхима и Арджуна към победа над този порочен владетел. О, Кришна, нима има нещо непостижимо за онзи, който има тебе за водач?“

Тримата герои решиха да потеглят веднага. Предрешиха се като снатаки — ученици, които тъкмо са завършили обучението си и просят милостиня. Напускайки Индрапрастха, те приличаха на слънцето, луната и огъня, събрани в едно. Изгарящият гняв срещу Джарасандха караше телата им да пламтят. Когато хората ги видяха решително да поемат на път, всички решиха, че Джарасандха вече е убит.

Пътуваха на изток в продължение на много дни. Най-сетне достигнаха планината Горатха, откъдето се виждаше Гиривраджа, столицата на Джарасандха. Разположен насред горите, градът беше прекрасен с езерата и пасящите стада. Изящни дворци и сгради сияеха в центъра му. Градът бе обграден от пет големи хълма, покрити с цъфтящи гори. Кришна разказа на двамата Пандави, че навремето самият Ману, праотецът на човечеството, облагородил тези земи.

Най-големият от хълмовете, Чайтяка, защитаваше главните порти на града. Тримата герои се изкачиха на него и започнаха да откъртват върха му с ръце. Те хвърляха огромни скали и предизвикаха срутвания. В подножието на хълма имаше голям тъпан, направен от кожата на един ракшас, когото Джарасандха бе убил. Ударен веднъж, барабанът вибрираше цял месец и Джарасандха искаше той непрестанно да отеква в предупреждение за всекиго, който би дръзнал да нападне града. Арджуна и Кришна разбиха тъпана на парчета.

Спускайки се от хълма, те се изкатериха по крепостната стена, обграждаща града, за да влязат. Пазачите отстъпиха с изненада, докато тримата мними брамини влизаха по такъв необичаен начин. Бхима ги поведе из улиците към царския дворец. Виждаха се голям брой привлекателни магазини, пълни със стоки. Като минаваха покрай търговците на цветя, тримата герои си взеха гирлянди и се обкичиха с тях; после нахлуха направо в централния двор на двореца, където царят извършваше жертвоприношение.

Брамините от Гиривраджа бяха видели знамения, предвещаващи бедствие. Затова бяха посъветвали владетеля да пости и да извърши жертвоприношение, за да държи злото настрана. Седнал пред свещения огън, Джарасандха видя към него да приближават трима силни мъже, облечени като снатаки и украсени с гирлянди. Приемайки ги за брамини, той незабавно стана да ги посрещне с думите: „Добре дошли!“

Кришна каза на царя, че двамата му спътници спазват обет и няма да проговорят преди полунощ; едва тогава щяха да му кажат причината за посещението си. Кришна знаеше, че сам царят е дал обет да дари на всеки брамин каквото му поиска, дори и да дойде през нощта. Джарасандха ги настани в двореца си и обеща да се срещне с тях в полунощ.

Когато настъпи полунощ Джарасандха отиде в стаята им и почете тримата си гости с всички подобаващи церемонии, поднасяйки им в дар дойни крави.

Но гостите отказаха даровете. Кришна каза: „О, Царю, който си известен с това, че даряваш на брамините каквото пожелаят, дошли сме да те молим за необичайна милостиня. Няма такова подаяние, което великият човек да е неспособен да даде. Дори самото тяло може да се пожертва за праведна кауза. Затова моля те, изпълни желанието ни.“

Джарасандха внимателно се вгледа в тях. С пъстрите си дрехи и цветни гирлянди, те не приличаха на брамините, които бе виждал. Но тъй като бяха дошли предрешени така и му искаха милостиня, той не можеше да откаже, затова каза: „Ще ви дам каквото искате. Но не ми приличате на брамини с тези дрехи и с тези гирлянди. Дългите ви ръце, помазани с уханен сандалов балсам, наподобяват дървесни стволове. По дланите ви има белези от тетива. Вие съборихте върха на хълма Чайтяка и влязохте в града като врагове, заобикаляйки портите. Отказвате да приемете и почитанията ми. Такова поведение подобава на врагове. Според мен вие сте кшатрии. Отговорете ми честно, защото истината е украшение дори за царете.“

Кришна отговори на леденостудения поглед на царя с усмивка: „Наблюденията ти са точни. Не сме брамини. Кшатриите също като брамините могат да следват обета снатака. И правилно си се досетил, ние сме врагове; затова влязохме в града ти със сила и отклонихме почитта ти. Дошли сме да поискаме от теб двубой.“

Джарасандха се изненада: „Не си спомням някога да съм ви обидил. Аз никога не съм извършвал каквото и да е престъпление. Онзи, който напада невинен човек, ще получи последиците от греховете си в ада. Аз винаги спазвам задълженията си, закрилям народа и не причинявам зло на никого. Защо тогава съм ваш враг?“

Кришна отговори гневно: „Ние сме представители на онзи, който желае да утвърди достойнството на царската си линия и да установи религиозността по целия свят. Как се считаш за праведен, след като си хвърлил в затвора толкова много царе и дори възнамеряваш да ги поднесеш в човешко жертвоприношение на Рудра? Отнасяш се с тези владетели като с животни — та кой друг е способен на такова дело освен порочен грешник като теб? Със сигурност ще получиш резултатите от греховете си, тъй като законът на карма е непогрешим. Макар да мислиш, че няма равен на теб, ние скоро ще сломим гордостта ти. Искаме да освободим царете от затвора. Аз съм Кришна, а това са Бхима и Арджуна. А сега изпълни дълга си на кшатрия и се сражавай с нас днес. Или ще освободиш царете, или ще отидеш в царството на Ямараджа.“

Джарасандха се разсмя: „Трябваше да се досетя. Старият ми враг Кришна е дошъл предрешен, опитвайки се да ме убие, след като толкова пъти се провали. Какъв грях съм извършил с това, че съм заловил царете за удовлетворение на Шива? Победих ги в честна битка. Мое право е да правя с тях, каквото пожелая. Няма да ги освободя от страх пред теб или пред спътниците ти. Ще се сражавам — или като подредя армиите си в боен ред, или като се сражавам срещу трима ви. Или ако предпочитате, ще се сражавам с онзи от вас, който най-силно желае смърт от ръцете ми.“

Кришна погледна двамата си приятели. „След като такъв е изборът ти, Джарасандха, избери си някой от нас за двубой и нека това разреши спора ни.“

Както правилно се бе досетил Кришна, Джарасандха искаше да се бие с Бхима. Той не считаше Кришна или Арджуна за равностойни противници. Само Бхима му изглеждаше достатъчно силен.

Бхима сурово се усмихна и стисна юмруци, гледайки намръщен Джарасандха. Решиха да се срещнат по изгрев и царят си тръгна, за да се подготви за битката.

Джарасандха нареди брамините да четат благоприятни ведически химни за него и намаза тялото си със свещени масла, които са били поднесени на боговете. След това постави сина си на трона и завърза косите си на здрав възел. Събличайки царствените си одежди, той си сложи само една препаска през слабините. По изгрев излязоха от града заедно с Бхима, в името на когото Кришна бе извършил церемонии за умилостивяване на боговете. Царят нареди от оръжейницата да бъдат донесени два масивни боздугана. Двамата противници ги взеха в ръце и встъпиха на обширна, обградена с въжета арена, точно пред градските порти. Приличаха на два могъщи лъва, втренчени с ярост един в друг. При подадения от един брамин сигнал те се втурнаха един към друг, а земята се люлееше под стъпките им.

Сблъсквайки се, двамата могъщи герои изреваха. Всеки от тях нанасяше тежки удари, а от срещата на боздуганите им излитаха страховити звуци и дъжд от искри. Въртейки се и изплъзвайки се, двамата приличаха на танцуващи актьори на сцена. Наблюдателите бяха поразени от ловкостта им. Те се удряха с цялата си сила, но никой не отстъпваше. Всеки притежаваше мощта на десет хиляди слона и ударите на боздуганите само ги разсмиваха. Скоро оръжията се счупиха и те ги захвърлиха настрани, продължавайки борбата с голи ръце. Улавяха се за вратовете и се влачеха по арената. Всеки търсеше възможност да повали противника си. Бхима сграбчи врага си и се опита да го прекърши с ръце. Джарасандха се измъкна и се нахвърли на крака му, опитвайки се да извади Бхима от равновесие. Понякога вдигаха ръце, понякога ги отпускаха, а понякога ги вкопчваха здраво. Всеки се целеше с юмруци в определени части от тялото на противника, а после внезапно го удряше другаде. Арената кънтеше от виковете им и от звуците на ударите им. И двамата бяха умели борци и демонстрираха множество смайващи движения. Вкопчваха се един в друг през кръста и се стискаха с всичка сила. Ревейки, се биеха безмилостно като два полудели слона.

Около арената вече се бе насъбрала огромна тълпа. Хора от всички касти се стекоха да наблюдават битката, гледайки смаяно биещите се мъже. Звуците, които се разнасяха над арената, наподобяваха удари на гръмотевици или срутващи се скали. Земята силно се тресеше, докато двамата се търкаляха, вкопчени един в друг. Никой от тях не показваше признак на умора, докато боят продължаваше през целия ден чак до залез. Щом се смрачи, битката бе прекратена до следващата сутрин. Джарасандха покани Бхима и двамата му приятели в двореца си, приемайки ги като почетни гости. Макар да бяха врагове, Джарасандха се чувстваше задължен да ги уважи.

На следващата сутрин двубоят бе възобновен и отново продължи през целия ден без нито един от противниците да вземе надмощие. С падането на вечерта те отново се върнаха в царския дворец.

Битката продължи двайсет и осем дни. Бхима вече мислеше, че тя никога няма да свърши. Изглежда нямаше начин Джарасандха да бъде победен. Царят също изпитваше уважение към противника си. Джарасандха не бе срещал някого, който да му е равностоен в двубой, но сякаш този Пандава бе непобедим. На двайсет и осмия ден Кришна се досети как Бхима може да победи в двубоя. Тъй като онази ракшаси бе съединила Джарасандха при раждането му, Кришна знаеше, че това е слабото му място. Бхима трябваше да го разкъса на две. В мига, в който Бхима го погледна, Кришна взе една клонка и я разцепи на две през средата. Бхима разбра. Когато се появи възможност, той хвърли Джарасандха на земята и стъпи на единия му крак, после бързо хвана другия и го вдигна. С ужасяващ рев Бхима разкъса Джарасандха на две от ануса до главата.

Царят умря с вик, който прокънтя из целия град. Стъписани от този вик, гражданите се втурнаха да разберат какво става и видяха Бхима да стои върху двете половини на убития монарх. Докато хората викаха: „Уви!“, Кришна и Арджуна прегръщаха Бхима. После тримата влязоха в града и заповядаха на сина на Джарасандха, Джаятсена, да освободи затворените царе от планинската крепост, където ги държаха. Владетелите слязоха от планината и поднесоха почитта и обожанието си на Кришна.

Кришна и двамата Пандави седяха в двореца на Джарасандха, а хилядите пленени царе се покланяха в нозете им. Един от тях се обърна от името на всички към Кришна: „Господарю, ние разбираме, че страданията ни, причинени от Джарасандха, са резултат от предишните ни греховни дейности. Сега знаем, че унижението, на което ни подложи Джарасандха, бе изпратено от Провидението, защото ни принуди да се откажем от фалшивия си престиж. Гордеехме се с могъществото и положението си, занимавахме се с битки с другите царе за надмощие и богатства, причинявайки смъртта на толкова много хора. Сега сме безпомощни и зависим единствено от теб. В това е и най-голямото ни щастие.“

Кришна прие обожанието им и се разпореди да им се дадат храна и дрехи. После им каза да се завърнат в царствата си и да приемат Юдхищхира за император на света. Скоро Пандавите щяха да извършат жертвоприношението Раджасуя и всички те бяха поканени.

Джаятсена също прие да признае властта на Юдхищхира и след като бе коронясан от Кришна за цар на Магадха, той осигури превоз за него и Пандавите до Индрапрастха. Когато пристигнаха, Кришна отиде при Юдхищхира и каза: „О, най-добър сред царете, за късмет Джарасандха е убит и царете са освободени от затвора. И Бхима, и Арджуна са невредими.“

Юдхищхира, зарадван, прегърна двамата си по-малки братя и Кришна. „По твоята милост, скъпи Кришна, може да се постигне всичко — каза той. — Всъщност единствено заради твоята сила някой изобщо е способен да прояви могъщество. Ние сме царе и управници единствено докато ти ни позволяваш. Но въпреки че си необятният Абсолют, свободен от каквито и да било светски желания или ненавист, ти все пак изглеждаш като обикновено човешко същество.“

Кришна се усмихна и помоли за разрешението на Юдхищхира да си замине. Юдхищхира определи дата за началото на Раджасуя и Кришна се съгласи да се върне отново тогава. Преди това обаче, Пандавите трябваше да покорят всички останали земни царе. Сбогувайки се с Кунти и Драупади, Кришна се качи на колесницата си и препусна към Дварака.

След заминаването на Кришна Арджуна каза на Юдхищхира: „Царю, притежавам лъка Гандива и два неизчерпаеми колчана стрели, както и смелостта да ги използвам в служене на теб. Искам да тръгна по света и да накарам царете да ти плащат данък. Разреши ми да поема на север и да превзема тамошните царства.“

Юдхищхира отговори: „Имаш разрешението ми, Дхананджая. Замини в ден с благоприятни звезди, след като си получил благословии от брамините. Несъмнено ще имаш успех.“

Арджуна събра голяма войска и скоро потегли на север. Бхима поведе армия на изток, Сахадева замина на юг, а Накула — на запад.

Юдхищхира се вълнуваше от възможността скоро да изпълни Раджасуя. С това би постигнал толкова много неща. Благородният му баща би се издигнал до висшия рай, светът би бил установен на пътя на религията и най-вече Кришна би бил почитан като върховната личност. Царят обсъждаше с Дхаумя и останалите благородни брамини в царството подготовката за жертвоприношението. Вясадева също пристигна, за да му даде напътствия.

17.
Жертвоприношението Раджасуя

Арджуна постигна успех в завоеванията си. Първо победи царя на кулиндите, после на анастите и на калкутите. Срази всички царе на континента Сакала, а после се изправи срещу могъщия воин Бхагадатта. Битката с Бхагадатта продължи осем дни, но най-сетне царят бе победен и се съгласи да признае върховенството на Юдхищхира.

Арджуна продължи на север, достигайки планините, където покори много варварски племена. В Кашмир подчини местните кшатрии, а после премина Хималаите. На север от планините се простираше земята на кимпурушите, свръхчовешки същества, родени от жени-якша. Разгневени от настъпващата човешка армия, те се сражаваха в свирепа битка, но Арджуна ги победи. След това Пандава завладя царството на гухаките, други небесни воини, а после и районите, населени от гандхарвите.

Накрая Арджуна пристигна в Хариварша, земята, в която живееха Северните Куру. На границата го спряха голям брой могъщи пазачи с огромни тела и му казаха: „Арджуна, човек не може да влезе в тези земи. Опиташ ли се, ще загинеш заедно с армията си. Дори и да успееш да влезеш, няма да видиш нищо, защото човешките очи не могат да видят тази земя и обитателите й. Върни се. Тук няма какво да завладяваш. Завладял си достатъчно. Възхитени сме от теб и с радост ще ти поднесем дар. Какво ще пожелаеш?“

Арджуна почтително се поклони на небесните същества и отговори: „Желая имперско величие за Юдхищхира. Ако го приемате за император на тази земя, моля ви, дайте някакъв данък.“

Северните Куру незабавно поднесоха на Арджуна много небесни одежди и украшения с думите: „Знаем, че ти и твоите братя сте отдадени слуги на Върховния Бог. Сега си върви с благословиите ни. Нека винаги печелиш победа.“

С цялото събрано богатство Арджуна се завърна в Индрапрастха и съобщи на Юдхищхира за успеха на мисията си.

Междувременно Бхима бе поел на изток с могъща армия. Първо се бе срещнал с панчалийците, които с радост приеха властта на Юдхищхира. След това бе победил в битка гандаките, видехите и дашархите. Един по един Бхима покоряваше многобройните източни царе. Като достигна държавата Чхеди, той любезно бе приет от нейния цар Шишупала, който попита: „Скъпи Пандава, какво е намерението ти?“

Бхима му разказа за Раджасуя и Шишупала се усмихна. Той се съгласи да присъства и да поднесе данък на Юдхищхира. Макар че имаше стара вражда с Кришна, той уважаваше Пандавите като праведни и могъщи управници. Царят предложи на Бхима гостоприемството си за няколко дни, след което Пандава продължи похода си.

Бхима завладя царствата Кумара, Кошала и Айодхя. Достигайки мочурищата в подножието на Хималаите, той подчини всички царе в тази област. Като продължи още нататък, Бхима се изправи срещу могъщите родове на матсите и малавите. Тези благородни кшатрии никога не бяха побеждавани и от гордост, поради силата и репутацията си, се почувстваха длъжни да откажат на молбата на Бхима да се подчинят на Юдхищхира, въпреки че не изпитваха враждебност към Пандавите. Накрая обаче Бхима ги победи.

С дипломатичност или със сила Бхима покори десетки царе. Много от тях се присъединяваха към неговия поход, носейки данъци за Юдхищхира в Индрапрастха. Царете, които отказваха да се подчинят, бяха побеждавани от Пандава. Други му даряваха огромни богатства. Бхима натрупа големи количества злато, сребро, скъпоценни камъни, скъпи платове, сандалово дърво, одеяла, килими, корал и слонова кост и всичко това бе натоварено на дълъг керван от слонове и магарета. Бхима покори дори могъщия Карна, царя на Анга, както и всички останали царе в този район, които бяха верни на него и Дурьодхана. След като завладя и много варварски племена, той най-сетне се завърна в Индрапрастха и поднесе всичко на Юдхищхира.

В похода си на юг Сахадева бе победил много царе, включително Шурасена, Адираджа и Дантавакра. Той достигна Кунтибходжа и дядо му го посрещна с голяма обич. Оттам продължи нататък, завладявайки царствата Джамбака, Шека и Аванти. Прекосявайки река Нармада, той пристигна в Бходжакота, където води дълга битка с цар Бхишмака. Макар Бхишмака да бе благоразположен към Пандавите и с радост да бе видял дъщеря си Рукмини да става първата царица на Кришна, той искаше да изпита силата на Сахадева. След двудневен двубой беше победен от младия Пандава.

Като другите си братя и Сахадева покори много царства — някои чрез дипломация, други чрез сила. Достигайки до Махишмати, той се изправи срещу цар Нила, който бе приятел на бога на огъня, Агни. Докато Сахадева се сражаваше с него, изведнъж той и цялата му армия се оказаха насред силен пожар. Пламъците изригваха от земята и ги обградиха от всички страни. Хиляди воини и колесници изгоряха на въглен. Когато огънят се понесе към него, Сахадева разбра, че Агни го напада и че и собственият му живот е застрашен. Пандава бързо слезе от колесницата си и коленичи в молитва пред бога на огъня: „О, възвишени, ти си устата на боговете, в която се поставят всички приношения. Ти освещаваш всичко, от теб произлизат Ведите, ти си самата жертва. О, велики боже, моля те, надари ме със силата си. О, ти, който пренасяш жертвените приношения, не поставяй пречки пред жертвоприношението на Юдхищхира.“

Докато Сахадева се молеше, пламъците постепенно утихнаха. После Агни се появи пред него в човешкия си облик и каза: „О, потомъко на Куру, изправи се. Аз само те изпитвах. Разбирам каква е целта ти, както и тази на твоя брат, Дхармараджа. Винаги закрилям този град, но ще ти помогна да постигнеш целта си.“

След това Агни отиде при цар Нила и му каза да приеме Сахадева с почести и да се подчини на Юдхищхира. Царят разказа как красивата му дъщеря бе пленила сърцето на Агни и сега бяха женени. Затова той пазеше града. По негова заповед обаче царят с радост бе готов да приеме властта на Юдхищхира.

Сахадева продължи нататък, покорявайки различни човекоядни родове, включително могъщото племе на каламукхите. Те бяха кръстоска между ракшаси и хора. Той води също и дълга битка с ванарите край Кишкиндхя, водени от Майнда и Двивида, докато те най-сетне не се съгласиха да приемат праведното управление на Юдхищхира. Племената от нишадхи, явани, пандйи, дравиди, андхи, талавани и много други бяха подчинени. Накрая и той се завърна в Индрапрастха с много съкровища.

На запад Накула завладя хълмистите държави, зад които се стелеха пустини. Маттамаюраките, шивите, тригартите, амващите и карнатите бяха покорени. Стигна до Мадрас, където чичо му Шаля го прие с обич и му подари много богатства за жертвоприношението. След това Сахадева продължи да завладява млечхите и яваните на западния бряг. Установявайки напълно управлението на Юдхищхира в тази част на света, той също се върна в Индрапрастха.

Юдхищхира с радост посрещна всичките си братя от походите им. Вече никой не се противопоставяше на властта му. А и хазната му бе толкова пълна, че не би могла да се изпразни дори след сто години.

* * *

Почти бе настанало време за Раджасуя. Както бе обещал, Кришна се завърна в Индрапрастха, придружен от съпругите и близките си. Огромните армии на Ядавите и Вришните също пристигнаха с него; влизайки в града, те го изпълниха с грохота от колелата на колесниците си и екота на раковините си. Неизчерпаемият океан от съкровища, който притежаваха Пандавите, се препълни и преля от даровете, донесени от Кришна.

Когато Кришна и роднините му бяха подобаващо посрещнати, Юдхищхира седна заедно с него в залата за събрания и каза: „О, Кришна, цялата тази земя бе покорена под моя власт само заради теб. Истината е, че това бе възможно единствено по твоята милост. Сега искам да посветя цялото си богатство на брамините и на Агни, който осъществява жертвените приношения. Моля те, дари ми разрешението си да извърша Раджасуя.“

Кришна възслави неизброимите добродетели на Юдхищхира: „Ти несъмнено заслужаваш имперското величие. Извърши жертвоприношението. Ако то е успешно, ще го считам за свой собствен успех. Винаги ти желая доброто и ще направя всичко, за да ти помогна. Дай ми някакво служене и аз ще се подчинявам на заповедите ти.“

Юдхищхира помоли Вясадева да отговаря за жертвоприношението. Така самият Вясадева стана главният жрец. После той посочи ришите Ягявалкя, Шошама, Пайла и Дхаумя за свои помощници. Заедно те издигнаха шест жертвени олтара на обширното поле, определено за свещено място близо до града.

Юдхищхира се бе разпоредил да построят дворци, в които да бъдат настанени хилядите поканени царе, както и жилища за останалите класи хора. Безброй брамини се стекоха в Индрапрастха, като всеки един бе посрещнат с богати дарове и настанен в удобно жилище.

Когато пристигнаха представителите на Хастинапура, водени от Дрона и Бхишма, Юдхищхира лично ги посрещна с любов. Той се поклони в нозете на възрастните си близки и каза: „Цялото ми богатство и власт са ваши. Моля, заповядвайте ми, както желаете.“

Бхишма, Дрона и Крипа вдигнаха Юдхищхира и го прегърнаха, просълзени от щастие заради величието и благополучието му. Още когато бяха научили, че Юдхищхира обмисля да извърши това жертвоприношение, те се бяха зарадвали. Дори Дхритаращра бе щастлив, изпращайки поздравленията и одобрението си на Юдхищхира. Все пак Пандавите увеличаваха славата на династията Куру, утвърждавайки ги като световни императори — позиция, която бяха изгубили след оттеглянето на Панду.

Прегърнал Юдхищхира през раменете, Бхишма каза: „Какво щастие е да те видим днес как се подготвяш да изпълниш великото жертвоприношение Раджасуя! Това със сигурност е милост от Върховния Бог. Точно ти си човекът, който заслужава имперската власт. Моля те, позволи ни да бъдем твои слуги и ни дай някакво служене в жертвоприношението.“

След като се посъветва с Вясадева, Юдхищхира помоли Бхишма и Дрона да надзирават организацията на жертвоприношението. Духшасана бе определен да отговоря за раздаването на храната, докато Ашватхама трябваше да се грижи за брамините. Дурьодхана бе определен да приема всички дарове, които се поднасяха на Юдхищхира, а Видура отговаряше за хазната. Кришна, желаейки да получи благословиите на брамините, лично прие служенето да измива нозете им, когато пристигаха.

Скоро жертвената арена се преизпълни със сияйни риши, пеещи химни от Сама Веда. Сред мъдреците, които помагаха за жертвоприношението, бяха Бхарадваджа, Гаутама, Асита, Васища, Вишвамитра, Парашурама, Кашяпа и много други, спуснали се от по-висшите сфери на вселената. Божествата, седнали в блестящите си колесници, дойдоха лично, когато приношенията от гхи се изливаха сред пламъците в съдове от чисто злато. Пред очите на всички, боговете, начело с Брахма, Шива и Индра, заеха местата си на арената. Златният подиум около жертвената арена, препълнена с небесни същества и риши, бе прекрасен като небосвода, изпъстрен с безброй звезди.

Нарада Риши също дойде на жертвоприношението и наблюдаваше удивен присъстващите. Той гледаше Кришна, сияещ сред хилядите царе като блестящо слънце, и се удивляваше как Върховният Бог присъства на земята в човешки облик. Мъдрецът знаеше, че навярно Кришна осъществява някакъв божествен план.

След много дни Юдхищхира бе коронясан за император. В последния ден на жертвоприношението брамините приготвиха напитка от растението сома, която да бъде поднесена на присъстващите велики личности. Първо те трябваше да бъдат обожавани със съответните ритуали, а после да им се поднесе божествената напитка. Бхишма каза на Юдхищхира: „Сега трябва да избереш най-важната личност сред събралите се и да го обожаваш с аргхя. Гуру, жрецът, близкият роднина, снатака, приятелят и царят — това са шестимата, които заслужават такова обожание. Затова почети всички тези царе и брамини, започвайки от когото считаш за най-велик.“

Юдхищхира попита съветниците си кой според тях трябва да получи обожанието. Някои предложиха Брахма, някои Шива, а други Вясадева. Тогава Юдхищхира се обърна към Бхишма: „О, най-добър сред всички Куру, кой според теб е най-великият от всички тук присъстващи днес? Кой първи трябва да получи обожанието агра-пуджа?“

Бхишма отговори: „Както слънцето блести над всички светещи тела, така и Кришна сияе сред всички царе. Той без съмнение е най-достойният за първото обожание.“

Юдхищхира бе напълно съгласен, също и Сахадева, който по нареждане на Бхишма се изправи и обяви пред всички: „Император Юдхищхира иска да поднесе агра-пуджа на Кришна. Въпреки че присъстват най-главните богове, всички те са подчинени на Кришна. Той е окончателната цел на всички йоги и аскети, които са се посветили на себепознание. Но нима има нужда да описвам славата му? Всички вие, възвишени, много добре осъзнавате позицията на Кришна. Истината е, че Кришна е Свръхдушата на всичко. Затова като удовлетворим него, ние ще удовлетворим всички сътворени същества.“

Сахадева продължи да възхвалява Кришна още няколко минути. Когато спря да говори, ришите, божествата и събраните царе гръмко го приветстваха.

Виждайки, че решението му е потвърдено от брамините и боговете, Юдхищхира започна да обожава Кришна. Сълзи закапаха от очите му, а от небесата се лееше дъжд от цветя, когато той поднасяше на Кришна аргхя и сома-раса. Всички ликуваха, почтително изправени, докато бе обожаван Кришна.

Но някои монарси не бяха съгласни с това. Шишупала бе особено възмутен и остана седнал, докато се извършваше обожанието на Кришна. Той целият кипеше. Кришна бе негов заклет враг. Някога Шишупала тъкмо щеше да се ожени за красивата Рукмини, когато Кришна я бе отвлякъл в сватбения ден и сам се бе венчал за нея. Оттогава насетне враждебността на Шишупала нарастваше. Това обожание му идваше твърде много, за да го понесе! Той внезапно скочи на крака и се развика гневно: „Ясно е, че съдбата стои над всичко. Как иначе би могла да се случи такава несправедливост? Нима е възможно всички присъстващи да приемат сериозно думите на едно глупаво момче? Аз изобщо не съм съгласен с твърденията на Сахадева. Има много други личности, заслужаващи хилядократно повече това обожание от Кришна. Тук присъстват великите риши, боговете и всички земни царе. Кришна дори не е цар. Той е просто син на пастир. Не сме сигурни дори каква е кастата му или социалното му положение. Той изобщо не се съобразява с ведическите предписания и принципи. Как е възможно тогава да бъде обожаван в това жертвоприношение?“

Шишупала гледаше намръщено. Медночервените му очи предизвикваха всички в събранието: „Кришна не е нито най-старшият, нито най-мъдрият, нито най-могъщият сред присъстващите. Има други много по-безупречни от него във всяко едно отношение. Юдхищхира можеше да обожава всеки един от тях, вместо да предпочете Кришна.“

Поставяйки ръка на дългия си меч, който висеше от колана му, царят на Чхеди яростно заключи: „Плащахме данък на Юдхищхира, защото го мислехме за добродетелен. Очевидно сме сгрешили. Днес той ни оскърби, като почете Кришна, който най-несправедливо направи така, че Джарасандха да бъде убит. Сега разбрахме какви хора са Юдхищхира и братята му, също както и Бхишма, който одобрява цялото това безумство.“

Шишупала се обърна към Кришна: „Колкото до теб, Кришна, как можеш да позволиш да бъдеш боготворен така? Ти си точно като куче, отмъкнало жертвените приношения на гхи, което ги облизва скришно. Колкото струва жената за импотентния мъж и красивата гледка за слепеца, толкова струва и това обожание за теб, който дори не си цар.“

Шишупала тръгна към портите на арената, последван от още неколцина царе, с които бе в съюз. Останалите царе наскачаха гневно, чувайки думите на Шишупала. Някои излязоха, ругаейки царя на Чхеди, а други приготвиха мечовете и щитовете си, за да се бият с него.

Бхишма веднага стана и потвърди избора на Кришна. Той заговори безстрашно, спирайки отиващия си Шишупала: „Онзи, който не одобрява обожанието на Кришна, най-древният във вселената, не заслужава никакво уважение. Царю на Чхеди, ние не почитаме Кришна с материални мотиви. Много пъти съм чувал от напредналите в мъдростта, че Кришна е Върховният Бог, убежището на цялата вселена. Но глупавите хора като теб никога не могат да проумеят това.“

Бхишма изтъкна много причини защо Кришна трябва да бъде обожаван. Той описа неизброимите дивни подвизи, които Кришна бе постигнал. Още като дете бе убил мнозина могъщи демони, които Камса бе изпратил да го погубят. Накрая бе убил дори самия Камса. Веднъж Кришна бе вдигнал един огромен хълм само с една ръка и го бе държал цяла седмица. Бхишма призова останалите царе да сравнят храбростта си в бой със силата на Кришна; подкани и най-богатия човек да покаже повече богатства. Никой не би бил способен да прояви повече знание или мъдрост от Кришна. Във всяко едно отношение Кришна притежаваше най-съвършено великолепие.

Когато Бхишма спря да говори, Сахадева стана и вдигна левия си крак. Бе ядосан и гласът му прогърмя: „Ако тук има някой, който мисли, че Кришна не бива да бъде обожаван, нека излезе напред, за да сложа крак на главата му. Кой ще ми отговори?“

Докато Сахадева говореше, из небето се понесоха гласове: „Точно така! Добре казано!“ и над главата му заваля дъжд от цветя.

Тогава Нарада каза: „Онези хора, които не почитат Кришна, трябва да бъдат считани за мъртъвци, въпреки че още дишат. Човек не бива даже да ги поглежда.“

Шишупала се разгневи още повече. Той се обърна към поддръжниците си и извика: „Ето ме, готов съм да ви поведа. Какво чакаме? Да се изправим в битка срещу Ядавите и Пандавите!“

Много царе, подбудени от думите на чхедийския цар, се насъбраха около него. Чуваше се звън на извадени оръжия и дрънчене на облечени брони. Шишупала продължаваше да подтиква съюзниците си: „Нека не се бавим, а да действаме бързо, за да не може това жертвоприношение да завърши успешно. Всички трябва да разберат, че не сме съгласни Кришна да бъде обожаван.“

Привържениците на Юдхищхира също се приготвиха за битка. Огромното събрание приличаше на океан, надигащ се под пълната луна. Юдхищхира с тревога наблюдаваше как жертвоприношението е пред провал и то в самия си край. Той се обърна притеснен към Бхишма и каза: „Дядо, тези царе са обладани от ярост и са склонни да се сражават. Какво трябва да направя, за да не се провали жертвоприношението ми и поданиците ми да не бъдат наранени?“

Бхишма се разсмя и отговори с глас, който Шишупала чу ясно: „О, най-добър сред всички Куру, недей да се боиш, че Шишупала може да предизвика някакви безредици в присъствието на Кришна. Той и привържениците му са като глутница кучета, лаещи по спящ лъв. Те могат да показват храброст, единствено докато Мадхава не е започнал да действа. Той е създателят и унищожителят на всички същества във вселената. Шишупала е твърде нискоинтелигентен. Той несъмнено ще повлече всички тези царе към земите на смъртта. Очевидно сега Кришна желае да си вземе обратно силата, която е дал на Шишупала. Затова чхедийският цар е толкова безразсъден.“

Шишупала не можеше да слуша думите на Бхишма и изкрещя в отговор: „О, най-позорен сред рода си, как смееш да изричаш подобни думи пред всички тези царе? Куру са като слепци, водени от слепец, тъй като ти си им водач. Само ни оскърбяваш, като описваш дейностите на безсилния пастир Кришна. Ти си надменен и глупав и е чудно как езикът ти още не се е разцепил на сто части.“

Шишупала оскърбяваше и се надсмиваше, обиждайки Бхишма и Кришна. Според него така наречените дивни подвизи, описани от Бхишма, били нищо. Всеки би могъл да ги извърши. Какво толкова чудно има да повдигнеш някакъв малък хълм за няколко дни или да убиеш няколко слаби демона. „Окаянико, макар да се преструваш на добродетелен и учен, ние знаем истинската ти природа. Приел си прочутия си обет за целомъдрие единствено защото си импотентен. Заслужаваш да умреш в ръцете на тези царе.“

Като чу така грубо да оскърбяват благородния му дядо, Бхима побесня. Неговите големи очи, красиви като лотосови листенца, се разшириха още повече от гняв и почервеняха като мед. Три дълбоки бръчки набраздиха челото му, зъбите му проскърцаха. Когато се изправи, той приличаше на Смъртта, готова да погълне всички същества в края на епохата. Но Бхишма го улови с ръка и го спря, успокоявайки го с приятни думи. Като океан, неспособен да излезе извън бреговете си, Бхима се чувстваше задължен да се подчини на възрастния Куру. Той отново седна, гледайки втренчено Шишупала.

Шишупала се разсмя: „Остави го, Бхишма. Нека всички царе го видят да изгаря в огъня на храбростта ми като молец в пламък.“

Бхима отново скочи, но Бхишма го възпря с поглед. Пронизвайки Шишупала с гневните си очи, той започна да разказва историята на чхедийския монарх. Шишупала се родил с три очи и четири ръце. Още при раждането си крещял и ревял като магаре. Глас от небесата предрекъл, че той ще израсне силен и безстрашен, но един ден велик герой ще го убие. Когато майката на Шишупала попитала кой ще е този герой, гласът отговорил, че излишните ръце и третото око на детето ще изчезнат, когато го поставят в скута на онзи, който един ден ще го убие. Това се случило, когато малкият Шишупала бил поставен в скута на Кришна.

Ужасена от прозрението, че Кришна ще убие нейния син, майката започнала да се моли: „Моля те, дари ми една благословия, Кришна. Прости на сина ми всяко оскърбление, което би могъл да ти нанесе. Копнея да е щастлив и да живее дълго.“

Кришна отговорил: „О, благословена, дори Шишупала да заслужава да умре, аз ще му простя. И сто обиди ще изтърпя от него.“

Бхишма завърши: „Така че този нещастник е предопределен да бъде убит от Кришна. Времето му е дошло. Затова реве така, без да го е грижа нито за непогрешимия и непознаваем Кришна, нито за нас. Пред прага на смъртта човек губи разсъдъка си и говори какво ли не.“

Шишупала отново нападна Бхишма с порой от груби думи. Бхишма го изчака да свърши и отговори спокойно: „Стига с тези пустословия, царю. Спорът никога няма край, защото на думите винаги може да се отвърне с думи. Тук е Говинда. Нека, който желае да му се противопостави, се изправи сега срещу него в бой. По този начин ще постигне освобождение, а душата му ще придобие трансцендентално тяло.“

Шишупала изрева като вбесен лъв. Тогава Кришна заговори така, че всеки можа да го чуе: „Този жестокосърдечен човек е син на леля ми, но въпреки това винаги е желаел злото на мен и моите близки. Веднъж, когато отсъствах от Дварака, той дойде и опожари града ми, уби много от гражданите, а още повече отведе оковани. Окаяникът дори открадна съпругата на благородния Акрура. Друг път, предрешавайки се коварно, той изнасили принцесата на Вишала, която бе предназначена за съпруга на царя на Куруша. Очевидно не му е скъп животът, тъй като се опита да притежава и непорочната Рукмини. Понесох всичко това и много други оскърбления от него единствено защото бях дал обещание на леля си. Но обещанието се отнасяше само до сто обиди. Този брой е надхвърлен. Затова сега ще убия Шишупала пред очите на всички.“

Чувайки думите на Кришна, царете укориха Шишупала, но той просто се разсмя и каза: „Кришна, как се осмеляваш да говориш за Рукмини, която бе предназначена за мен, но ти я открадна с измама? Ти не можеш да се наречеш мъж. Прави каквото искаш! Дали си ми приятел, или враг, какво можеш да ми направиш?“

Докато Шишупала говореше, Кришна си помисли за своето оръжие, диска Сударшана чакра. Оръжието на мига се появи в дланта му и той го вдигна над главата си. Хвърляйки чакрата, Кришна каза: „Спазих обещанието към леля си. Оскърбленията на Шишупала надминаха посочения брой и сега ще го убия.“

Чакрата полетя от ръката на Кришна към Шишупала, който още продължаваше да говори. Царят отчаяно се опита да изтегли меча си, за да я парира, но могъщият диск бе прекалено бърз. Той го удари в шията и незабавно отсече главата от тялото му. Силният цар падна като скала, поразена от гръмотевица. Докато се свличаше на земята, всички видяха сияйна светлина да напуска тялото му и да влиза в тялото на Кришна. От безоблачното небе прокънтяха мълнии и заваля дъжд, земята се разтресе. Никой не промълви и дума. Съюзниците на Шишупала бяха гневни, но не посмяха да кажат нищо.

Ришите обаче бяха доволни от Кришна и го възславиха. Постепенно събранието отново утихна. Юдхищхира нареди на братята си без отлагане да изпълнят погребалната церемония за Шишупала. После короняса сина му за цар на Чхеди, а накрая бяха проведени и заключителните церемонии по приключването на Раджасуя. Заедно с Драупади, Юдхищхира се изкъпа ритуално в свещената Ямуна и жертвоприношението завърши.

След няколко дни царете потеглиха към царствата си. Пандавите ги придружаваха до предградията на Индрапрастха, където се сбогуваха с тях. Юдхищхира обаче помоли Кришна да остане по-дълго и той се съгласи, въпреки че изпрати близките си обратно в Дварака, а с него останаха само цариците му.

По време на пребиваването му в Индрапрастха, Драупади лично служеше на Кришна и той бе много удовлетворен от нея. Един ден тя тъкмо му поднасяше някакви плодове и той започна да ги разрязва. Внезапно ножът му се изплъзна и Кришна си поряза пръста. От раната потече кръв. Като видя това, Драупади веднага откъсна парченце от изящното си сари и му го подаде да превърже пръста си. Приемайки плата, Кришна се усмихна и каза: „Нежна моя, със сигурност ще ти върна това подарено сари.“ Драупади сведе скромно очи и благодари на Кришна, който обви пръста си с копринената ивица. После стана и излезе от стаята.

18.
Завистта на Дурьодхана

Дурьодхана също бе решил да поостане в Индрапрастха с Шакуни. Принцът изгаряше от завист заради благополучието на Пандавите. Те го бяха надминали далеч по сила и влияние. Дурьодхана не можеше да понесе, че сега Юдхищхира е император — позиция, която чувстваше, че по право принадлежи на него. Той гледаше смаян несметните богатства, натрупани в съкровищницата на Юдхищхира. Каурава никога не бе виждал подобно изобилие.

Маяшабха особено заинтригува Дурьодхана и той отиде да я разгледа отблизо. Заедно с Шакуни двамата обикаляха из залата. Каурава гледаше божествения дизайн, какъвто не бе виждал никъде другаде, изумен от изкусната изработка и великолепие на двореца. Сякаш бе попаднал на някаква райска планета. Ярки скъпоценни камъни блестяха от всички страни в просторната зала; Дурьодхана усещаше как прохладният бриз довява смесица от небесни ухания. Кресла от злато и слонова кост бяха разположени по бреговете на препълнени с лотоси езера. По стените бяха нарисувани изящни картини, изобразяващи боговете и техните съпруги.

Дурьодхана бавно крачеше из залата, а скъпите му златни украшения подрънкваха, докато вървеше. Виждайки удивителното майсторство на Мая, завистта му се разпалваше дори още повече и той гневно се сопваше на слугите, които го развеждаха. Вдигнал високо украсената си със златен шлем глава, Дурьодхана се разхождаше небрежно, опитвайки се да не показва с нищо колко е впечатлен.

Постепенно той стигна до широкото кристално езеро в средата на двореца. Водата бе съвършено чиста и неподвижна. На пръв поглед тя сякаш бе продължение на мраморния под край нея и Дурьодхана я обърка с него. Напълно облечен и с разтворени в почуда очи, той падна право във водата. Пандавите стояха на златния балкон над езерото. Като видя Дурьодхана да потъва до кръста, Бхима високо се разсмя. Някои от цариците на Кришна, които бяха там, също се засмяха.

Напълно облечен, Дурьодхана падна право във водата.

Кауравският принц се измъкна от езерото, подпомаган от Шакуни. Той дори не погледна към Пандавите, нито към Кришна и цариците му. Смехът им за него бе непоносим. Юдхищхира видя неловкото положение на Дурьодхана и каза на братята си да спрат да се смеят. Кришна се усмихна, но замълча, докато Юдхищхира нареждаше да донесат сухи дрехи на разгневения принц. Дурьодхана бързо ги облече и продължи разходката си, опитвайки се да прикрие чувствата си. Всичко му беше непоносимо — и великолепието на двореца, и несравнимата красота на цариците, разхождащи се из него, и най-вече красотата на Драупади. Дурьодхана още бе озлобен от проваления си опит да спечели панчалийската принцеса. Тя бе най-красивата перла сред жените. И тя също се бе разсмяла, когато той бе паднал в езерото. Каурава скърцаше със зъби в агонията си. Докато завиваше по коридора, той отново стана жертва на измамливия замисъл на двореца. Една врата бе оформена по такъв начин, че да изглежда отворена, макар всъщност да бе затворена. Без да разбере това, Дурьодхана тръгна право към нея, отскачайки болезнено, когато украсената му с шлем глава се блъсна в прозрачния кристал. После замаяният принц избегна друга врата, мислейки я за затворена, а тя всъщност бе отворена. Дворцовите слуги се опитваха да потиснат смеха си. Унизен и разярен, принцът бързо излезе навън.

Юдхищхира изпита състрадание към болката на Дурьодхана. Той се опита да го утеши по най-различни начини, но Дурьодхана просто се изсмя, опитвайки се да скрие истинските си чувства. Той се сбогува с Пандавите и замина за Хастинапура заедно с огромната си свита, а умът му копнееше за отмъщение.

Кришна също реши да се прибере у дома. На тръгване той каза с обич на Юдхищхира: „О, Царю, грижи се за всичките си поданици с неотстъпна бдителност и търпение. Бъди подслон и закрила за всички, които зависят от теб — както е облакът за земните създания, а голямото дърво — за птиците.“

Когато Кришна си замина, Пандавите отидоха при Вясадева, който още не си бе тръгнал. Юдхищхира го попита дали жертвоприношението е било успешно. Риши отговори: „О, Куру, дете мое, тази жертва ще принесе велики плодове в продължение на тринайсет години. Ще бъдеш безспорен владетел на целия свят, но в края на този период ще станеш причина за война, която ще изличи кшатриите от лицето на земята.“

Юдхищхира се разтревожи. Виждайки изражението на лицето му, Вясадева каза: „Не се натъжавай. Никой не може да превъзмогне въздействието на времето. Всичко е наредено от Върховния за висшето благо на съществата. Тази война ще е по вина на Дурьодхана, не по твоя. Сега ще се върна в планините, но ще ме видите отново във времена на нужда.“

След това мъдрецът стана да си върви, заобиколен от останалите светци. Когато те си заминаха, Юдхищхира каза на братята си: „Думите на мъдреца няма как да не се сбъднат, но аз не искам да ставам причина за страдания в света. От този ден нататък няма да кажа и една остра дума на никого. Винаги ще развивам добродетел и за мен няма да има разлика между собствените ми синове и чуждите. Ще се подчинявам на заповедите на по-старшите без никакво колебание. По такъв начин ще избегна неразбирателствата, тъй като те са причината за войните.“

Юдхищхира не спираше да мисли за думите на Вясадева. Изглежда това бе някакъв божествен план. Макар Пандавите да бяха установили властта си по света, все пак оставаше фактът, че много неблагочестиви царе експлоатираха земните ресурси. Юдхищхира бе видял на жертвоприношението колко много от тях бяха подкрепили Шишупала срещу Кришна, макар да ги бе страх да му се противопоставят открито. Кой знае какви коварни заговори можеха да осъществят Дурьодхана и братята му? Всичко това несъмнено бе замисъл на Кришна, за да избави земята от безбожниците. Юдхищхира оставаше потопен в мисли за Кришна и за неговите загадъчни планове.

* * *

Пътувайки обратно към Хастинапура, Дурьодхана седеше мрачен и нещастен в своята колесница. Шакуни го попита: „Какво те мъчи, Царю? Защо въздишаш отново и отново?“

Принцът погледна отнесено Шакуни: „Горя от завист, като виждам света под властта на Пандавите. Бях свидетел на изумителното им жертвоприношение, видях ги да блестят като боговете в рая! Сърцето ми изгаря ден и нощ. Пресъхвам като плитък вир под лятното слънце.“

Дурьодхана се взря в земите с добре обработени поля и нацъфтели овощни градини, покрай които минаваше колесницата. Групи селяни стояха край пътя и гледаха преминаващата царска процесия. Принцът продължи: „Когато Кришна уби Шишупала, никой не посмя да каже нищо. Всички благоговееха пред могъществото на Пандавите; как иначе биха изтърпели подобна несправедливост?“

Дурьодхана закърши ръце: „Не мога да понеса това. Ето защо ще се хвърля в огъня или ще се удавя, или пък ще погълна отрова. Кой мъж, притежаващ изобщо някаква храброст, може да търпи да гледа как враговете му процъфтяват? Нима някога бих могъл да се сравнявам с тях по власт и богатство? Кой може да ми помогне да постигна такава влиятелност? Съдбата е всесилна, а човешките усилия — безполезни. Всичките ми опити да погубя Пандавите се оказаха неуспешни. Вместо това те цъфтят като лотоси насред езеро. Затова ще умра! Знай, че съм във властта на скръбта, вуйчо. Моля те, кажи това на баща ми.“

Шакуни седна по-близо до племенника си: „Недей да завиждаш на Пандавите, сине. Те получиха онова, което им принадлежи по право, благодарение на собствените си дейности. Притежават своята половина от царството и с помощта на Кришна и съюзничеството на Друпада забогатяха. За какво има да съжаляваш?“

Владетелят на Гандхара се усмихваше, докато говореше. Очите му леко се присвиха и той погали скъпите си пръстени: „Братовчедите ти завоюваха света и притежават несметни съкровища. Защо скърбиш? Сега това богатство може да стане твое. Казваш, че няма кой да ти помогне, но аз не съм съгласен. Имаш сто братя, неимоверно могъщия Дрона, Карна и непобедимия воин Крипа. Освен това и моите братя, както и силният Сомадатта очакват заповедите ти. Завладей земята и я управлявай без съперници.“

Дурьодхана се вторачи в Шакуни и се надигна от тапицираната с кожа седалка. Може би вуйчо му бе прав. Силата на Кауравите нямаше равна. Дрона, Бхишма, Крипа, Карна — кой можеше да устои срещу тези мъже, изправени един до друг в битка? Дурьодхана каза пламенно: „О, Царю, ако смяташ, че е разумно, аз ще победя Пандавите. Целият този свят ще бъде мой, заедно с величествената Маяшабха.“

Шакуни бавно поклати глава. Той си играеше с чифта зарове, които носеше навсякъде със себе си: „Не бъди толкова припрян. Има много други начини да победиш врага си освен в битка. Не можем да победим в бой Пандавите, още повече когато са в съюз с Кришна. Дори и Индра заедно с всички богове не би ги победил. Мислех си за друго средство, с което да ги сразим.“

Шакуни предложи да предизвикат Юдхищхира да играе на зарове. Той знаеше, че Юдхищхира обича да играе и че освен това бе неумел комарджия. В заровете Шакуни нямаше равен никъде по света. „Без съмнение Юдхищхира ще приеме предизвикателството ти — продължи Шакуни, слагайки ръка на рамото на Дурьодхана. — Той не може да устои на хазарта и с малко насърчаване със сигурност ще проиграе всичките си притежания. Така аз ще спечеля за теб цялото му царство и богатство.“

Когато пристигнаха в Хастинапура, Дурьодхана предложи веднага да отидат при Дхритаращра и да получат разрешението му за този план. Влизайки при слепия цар, Шакуни каза: „О, велики владетелю, тук е твоят син Дурьодхана. Той е блед и отслабнал от мъка. Защо не го попиташ за причината и не се опиташ да намериш лек?“

Дхритаращра бе смаян: „Защо си тъжен, сине мой? Имаш на разположение всичко, на което човек би пожелал да се наслаждава, в не по-малка степен от боговете. Огромни богатства, най-скъпи дрехи, най-отбрани храни, най-красиви жени — всичко е за твое удоволствие. Как така си потиснат и нещастен?“

Дурьодхана призна, че изгаря от завист към Пандавите. Какво като има богатства, когато богатствата на враговете му са много повече. Каурава описа на баща си какво бе видял в Индрапрастха: „По време на жертвоприношението Юдхищхира получи толкова много данъци, че се наложи част от тях да бъдат отнесени. Поднесоха му милиони слонове, коне, крави и камили. Купищата скъпоценности и златни украшения се възвисяваха като планини. Пандава даде на всеки един от 88 000 снатака брамини по трийсет слугини. Организира да бъдат нахранени по сто хиляди брамини наведнъж по време на жертвоприношението, а когато обядът приключеше, протръбяваха раковини. О, татко, аз чувах тези раковини да тръбят по време на цялото жертвоприношение.“

Дурьодхана разказа на царя как е видял дори боговете да идват на Раджасуя. Самудра, богът на океана, лично бе поднесъл на Юдхищхира божествена амброзия, донесена от дълбините на морето. Тази напитка превъзхождаше дори сома-раса, на която се наслаждаваше Индра. За Дурьодхана бе невъзможно да опише на слепия си баща всичко, което бе видял. Думите му излизаха със запъване, а сърцето му изгаряше в огъня на завистта.

Дхритаращра не каза нищо. Тогава заговори Шакуни: „Царю, знам начин синът ти да се сдобие с цялото това богатство. Предлагам да поканиш Юдхищхира на игра на зарове. Мен никой не може да ме победи на хазарт. Лесно ще спечеля. Така ще придобием всичко, което притежава Юдхищхира.“

Дурьодхана се приведе напред: „Татко, моля те, дай ни разрешението си да направим това. Нека победим враговете си и се наслаждаваме на цялата земя.“

Дхритаращра се колебаеше: „Оставете ме да се допитам до мъдрия Видура. Той винаги ни съветва единствено за наше добро.“

„Видура със сигурност ще възпрепятства плана ни — отговори Дурьодхана. — А ако го направи, аз ще сложа край на живота си. Тогава живей щастливо и спокойно с Видура. За какво съм ти изобщо аз?“

Тези думи много нараниха Дхритаращра. Дурьодхана бе любимият му син. Как би могъл да отхвърли коя да е негова молба? Царят реши, че ще говори с Видура и ще го убеди. След това заповяда да бъде построена великолепна дворцова зала за играта на зарове. Тя трябваше да има хиляда колони и хиляда врати. Разпростираща се на площ от пет квадратни километра, цялата щеше да сияе от безброй диаманти. Когато бъде завършена, щяха да поканят Пандавите за играта.

Все пак Дхритаращра се чувстваше притеснен. Той знаеше до какви беди води хазартът, затова повика Видура и му каза: „Решил съм да поканя Пандавите на приятелска игра на зарове с моите синове. Могат да позалагат малко и така да се позабавляват. Строя прекрасна зала, за да им е по-приятно.“

Видура се намръщи: „Аз не одобрявам това, Царю. Хазартът винаги води до спорове и боеве. Трябва да внимаваш да не възникват разногласия между синовете ти и Пандавите, защото това може да е унищожително.“

Дхритаращра се опита да убеди брат си: „Нали и ти, и аз, и Бхишма, и Дрона ще сме там. Какво зло може да ни сполети? При всички случаи съдбата има последната дума. Каквото е наредено от висшите сили, ще се случи. Колко струват усилията ни да го избегнем? Вече съм се разпоредил за тази игра на хазарт, за да доставя радост на сина си. Моля те, недей да се опитваш да промениш решението ми.“

Видура въздъхна: „Съдбата несъмнено е всесилна, Царю, но ние получаваме резултатите от делата си. Имаме свободна воля. Висшата сила просто отговаря на желанията ни. Неизбежни са последиците от действията ни, а не самите действия. Господарю, обмисли внимателно какви са мотивите ти, за да позволиш тази игра на зарове.“

Дхритаращра не отговори нищо и Видура бавно излезе от стаята с натежало сърце. Той разбра, че Кали Юга, тъмната епоха на раздори и страдания, вече е започнала. Играта на зарове неминуемо щеше да доведе до събития, които на свой ред щяха да причинят унищожението на световните владетели. Видура си спомни Раджасуя и царете, които бяха подкрепили Шишупала срещу Кришна. Тревожеше се, но се усещаше безпомощен. Въпреки че царят не беше глупав, той бе под контрола на ненаситния си порочен син. Макар да бяха за доброто на всички, съветите на Видура не бяха чути.

* * *

В течение на следващите седмици, докато залата се строеше, Дхритаращра размисляше над думите на Видура. Той не обичаше да пренебрегва мнението на брат си, тъй като знаеше, че Видура никога не дава лош съвет. Предстоящата игра на зарове несъмнено бе пълна с опасности. Ако доведеше до битка между Кауравите и Пандавите, това би било бедствие.

Царят реши още веднъж да се опита да разубеди сина си. Седнал насаме с него в стаята си, той каза: „Мили сине, няма нужда да играеш хазарт с братовчедите си. Видура не одобрява това, на мен самия също не ми допада. Хазартът неминуемо води до конфликти. Всичко, което в момента притежаваме, може да бъде изгубено. Щом копнееш за богатства, равни на тези на Пандавите, нека тогава извършим и ние подобно жертвоприношение. Тогава царете по земята ще ти поднесат налог, също както направиха за Юдхищхира. Защо трябва да отнемаш богатството на Юдхищхира? Той е толкова кротък. Никога не би те нападнал, никога не би ти причинил болка. Спри с тази завист, спри с тази скръб! Радвай се на живота и на всички прекрасни неща, които вече притежаваш.“

Дурьодхана не искаше да приеме съвета на баща си. Той му разказа са случката в Маяшабха — как Пандавите, и особено Драупади, му се бяха смели. Когато отново си припомни събитията, гневът му се разгоря още по-силно. С пресекнал глас той разказа инцидента на баща си: „Виждайки нещо, което сметнах за врата, а то всъщност беше плътно парче кристал, аз тръгнах право натам и си блъснах главата. Докато стоях замаян, близнаците дойдоха и ме подхванаха. Сахадева ме поведе за ръка, като се усмихваше и непрекъснато повтаряше: «Вратата е ето тук, Царю.» Почувствах се все едно умирам на място.“

Принцът разказа и още по-подробно за богатствата на Пандавите. Кауравите не биха могли да получат толкова дори да извършат стотици жертвоприношения. Дурьодхана никога не беше чувал да съществува такова многообразие от скъпоценни камъни, каквото бе видял в двореца на Юдхищхира. Седмици наред в безкрайна върволица в Индрапрастха пристигаха царе и кшатрии и всеки един носеше огромно количество дарове, опитвайки се да надмине другите в изобилието на пожертвованията си. Цялото това злато, скъпоценни камъни, оръжия, животни, платове, килими, коприна, прислужници, парфюми и благовония бяха поразили Дурьодхана. Когато бе видял Самудра да донася раковината на Варуна от масивно злато, която Кришна използва, за да изкъпе Юдхищхира в последното жертвено обливане, кауравският принц едва не бе загубил съзнание.

Дхритаращра слушаше мълчаливо, докато синът му продължаваше да разказва: „Пандавите са разпрострели властта си дори над далечните северни земи на Хариварша, където човешки крак не може да стъпи. Обитателите на онези земи им подариха стотици небесни раковини и аз чух да ги надуват по време на жертвоприношението. Звукът бе толкова страховит, че косите ми настръхнаха. По-слабите царе припаднаха от този тътен.“

Гласът на Дурьодхана ставаше все по-пламенен, докато умоляваше баща си: „Не мога да остана жив, докато Пандавите притежават такова несравнимо величие. Ако им позволим да процъфтяват, ще бъде само въпрос на време да завладеят Кауравите. Те са наши врагове. Единственото правилно нещо е да ги нападнем и да превземем богатствата им. Такъв е законът на кшатриите. Или ще владея земята, или ще умра. Тази игра на зарове е най-безопасният и сигурен начин да постигна целите си.“

Дхритаращра размисли кратко, а после отговори: „Не ми харесва такава враждебност, особено срещу силни противници. Неприязънта променя чувствата и сама по себе си е болезнено оръжие, макар и без метално острие. Осъзнаваш ли, че това, което предлагаш, неминуемо ще доведе до пагубна война?“

Дурьодхана нетърпеливо пристъпи към слепия си баща: „Какво насилие има в една обикновена игра на зарове? Ако Юдхищхира реши да залага и проиграе богатството си, кой ще му е виновен? Ние нямаме какво да губим. Шакуни винаги ще печели. О, татко, умолявам те, дай ми разрешението си да поканя Пандавите за тази игра.“

Царят се изправи от престола си и повика слугите. Докато го отвеждаха, той каза: „Думите ти не ми допадат, Дурьодхана, но прави каквото искаш. Несъмнено ще съжаляваш за прибързаността си, тъй като извършването на неблагочестиви дейности никога не води към добро. Ще изпратя Видура да покани Пандавите.“

Известно време след това царят научи, че залата е готова. Той повика Видура и му каза: „Моля те, замини веднага за Индрапрастха и доведи Юдхищхира и братята му. Покани ги на приятелска игра на зарове с братовчедите им в нашата нова зала.“

Видура за последен път се опита да разубеди царя: „Тази игра ще доведе до унищожението на династията ни. Ясно е, че синовете ти жадуват за богатството на Пандавите и са измислили този начин да се сдобият с него. Конфликтите сред членовете на рода ни ще са причина за нашата гибел. О, Царю, спри това безумие навреме, докато все още имаш възможност.“

Но Дхритаращра вече бе взел решение: „Братко, всичко е в ръцете на съдбата. Ако съдбата не е решила, няма как да пострадаме. Но ако по стечение на обстоятелствата се налага да страдаме, тогава какво можем да направим? Всичко се случва по волята на Провидението. Затова, моля те, иди в Индрапрастха и се върни с непобедимите синове на Кунти.“

Видура гледаше в отчаяние слепия монарх. Безнадеждно бе да се опитва да промени решението му, толкова силна бе привързаността му към Дурьодхана. Макар ясно да виждаше резултатите от непротивопоставянето на сина си, Дхритаращра въпреки всичко не можеше да му откаже. Страхувайки се от най-лошото, Видура напусна двореца и се приготви да отпътува.

19.
Играта на зарове

След Раджасуя Индрапрастха бе станала неописуемо великолепна. Пътищата, улиците и алеите всекидневно се пръскаха с благоуханна вода. Високи бели дворци се издигаха покрай просторните булеварди. Инкрустирани със скъпоценности порти и арки, с поставени покрай тях златни делви с вода, украсяваха кръстовищата. Всички граждани бяха облечени в пъстра коприна, носеха гирлянди и златни накити и живееха щастливи и сигурни под управлението на Юдхищхира. Всеки ден от различни държави пристигаха нови и нови царе, за да поднесат своята почит.

Юдхищхира беше в Маяшабха с братята си. Когато не бяха заети с държавни дела, те с наслада слушаха духовни напътствия от брамините. Както един ден седяха, заслушани в разказваните от ришите ведически истории, пазачът на портите влезе, за да извести пристигането на Видура. Юдхищхира незабавно стана да го посрещне. Той дълбоко обичаше Видура, който още от детството им се бе грижил толкова много за тях. Със сълзи в очите Юдхищхира се поклони в нозете на чичо си. Като се изправи, той се вгледа в изражението на лицето му и попита: „О, Кхатва, изглеждаш ми обезпокоен. Всичко наред ли е? Добре ли е царят? Синовете му слушат ли стария си баща, народът подчинява ли се на управлението му?“

Сядайки близо до Пандавите, Видура отговори: „Славният монарх и близките му са добре. Заобиколен от синовете и министрите си, Дхритаращра царува като Индра, но уви, е склонен към собственото си възвеличаване. Царят ми нареди да ви попитам за благополучието ви, а после да ви съобщя, че е построил зала, равна на вашата. Той желае да дойдете да я видите, както и да се насладите на една игра на зарове с братовчедите си.“

Юдхищхира се спогледа с братята си, после погледна Видура. Той веднага се обезпокои: „О, чичо, ако играем на хазарт, най-вероятно ще се стигне до битка. Как бих могъл да се съглася с предложението на царя? Какво според теб трябва да направя?“

„Хазартът е коренът на всички страдания — каза Видура. — Опитах се да разубедя Дхритаращра, но той не пожела да се вслуша в съвета ми, затова ме изпрати тук да ви отведа в Хастинапура. Ясно е, че Дурьодхана желае тази игра, в която Шакуни ще играе срещу вас. Царят даде разрешението си и иска да отидете незабавно.“

Като разбра, че поканата идва от Дхритаращра, Юдхищхира се почувства задължен да я приеме. Той бе дал обет никога да не отхвърля заповедите на по-старшите. Въпреки че беше император на света, за него Дхритаращра бе уважаван старейшина. Той каза: „Нямам желание да играя хазарт, но след като съм предизвикан, не мога да не приема предизвикателството, такъв е законът на кшатриите. Несъмнено светът се върти по волята на висшето Провидение. Всесилната съдба ни лишава от разум и ние следваме заповедите й, сякаш сме водени на въже. Ще дойда в Хастинапура, щом цар Дхритаращра заповядва.“

Юдхищхира знаеше, че Шакуни е опитен в играта на зарове. Владетелят на Гандхара познаваше всички тайни на хазарта. Дори се говореше, че притежава чифт омагьосани зарове, направени от костите на баща му. Но Юдхищхира знаеше също, че той би спечелил единствено ако такова бе желанието на Бога. Никой не може да действа независимо от волята на Бога. Ако Бог искаше Юдхищхира да загуби богатството си, нима той би могъл да направи нещо? Трябваше да приеме случващото се като част от божествения план, предназначен в крайна сметка за собственото му добро. Юдхищхира нареди на братята си да се подготвят за пътуването.

* * *

Заминаха на следващата сутрин. Юдхищхира и братята му потеглиха на златна колесница, следвайки брамините, които водеха шествието. Облечени в царствени одежди и украсени със златни накити, те влязоха в двореца на Дхритаращра, където ги посрещнаха царят и синовете му, както и Бхишма, Дрона, Карна, Крипа и останалите царе, които Дхритаращра бе поканил. После ги настаниха в красиво обзаведени стаи, в които да прекарат нощта. След като изпълниха ежедневните си физически упражнения и религиозни ритуали, на Юдхищхира и братята му бяха поднесени най-отбрани ястия, а докато се хранеха, ги забавляваха танцьорки и певци. След като приеха благословиите на брамините, те се оттеглиха за през нощта.

Дамите от Индрапрастха влязоха в покоите на жените. Снахите на Дхритаращра се изпълниха със завист от красотата и благополучието им. След като се поздравиха с кауравските принцеси, Драупади и останалите царици на Пандавите отпочинаха през нощта на легла от слонова кост, покрити с меки постели и застлани със снежнобяла коприна.

На сутринта заведоха Пандавите в новата игрална зала. Сред звуците на барабани и други инструменти те заеха местата си на бисерни тронове, застлани със скъпи покривала. Залата бе препълнена с царе от много провинции, а начело на всички седеше Дхритаращра. Дурьодхана и Шакуни, и двамата усмихнати, седнаха срещу Пандавите. След като Юдхищхира бе настанен, цялото събрание утихна и Шакуни каза: „Всички те чакахме, Императоре. Залата е пълна и ние копнеем да играем на зарове.“

Юдхищхира отговори: „Няма никакво мъжество в нечестната игра на зарове. Истината е, че тя е лишена от нравственост. Защо тогава искате да играем?“

Шакуни вдигна вежди: „Няма да играем нечестно, Юдхищхира. Това е просто приятелска среща. Можем да определим залозите така, че никой да не е ощетен.“

„Великият риши Девала ме е напътствал, че човек не бива да играе хазарт с професионален комарджия — отговори Юдхищхира. — О, Шакуни, не се опитвай да ми отнемеш богатството, с което искам да служа на брамините. Дори и враг не трябва да се побеждава с отчаяни залагания в нечестна игра. Аз нямам желание да печеля повече богатства чрез хазарт; защо в такъв случай да играя с теб?“

Шакуни избухна в смях: „О, Царю, ясно е, че човек играе на зарове, за да спечели нещо. Ако те е страх да играеш с мен или пък мислиш, че имам нечестни мотиви, тогава не играй.“

Юдхищхира вдигна поглед към възрастните Куру; всички те седяха смълчани. Главите на Бхишма и Видура бяха наведени. След Видура, Бхишма също безуспешно се бе опитвал да убеди царя да не разрешава тази игра и бе дошъл да присъства с нежелание. Дхритаращра седеше на разкошния си трон, заслушан с внимание в разговора.

Юдхищхира каза: „О, Шакуни, когато ме предизвикат, аз никога не отказвам. Такъв е обетът ми. Съдбата е всемогъща. Всички се намираме под властта й; каквото е предопределено, неминуемо ще се случи. С кого от присъстващите тук мога да играя? Кой може да залага наравно с мен?“

Юдхищхира знаеше, че Шакуни бе по-опитен в играта на зарове, но нямаше такова богатство, за да залага срещу него и не можеше да му бъде противник. Дурьодхана се намеси и бързо каза: „Аз ще дам скъпоценности, злато и други богатства на Шакуни. Нека той хвърля заровете от мое име.“

Юдхищхира вдигна вежди: ставаше точно това, от което се страхуваше. Очевидно това не бе приятелска среща. Той изрече възраженията си с твърд глас: „Никога не съм чувал един човек да играе, а друг да залага, Дурьодхана. Това не е според правилата на играта.“

Юдхищхира отново погледна към възрастните, но никой от тях не проговори. Дурьодхана се разсмя и повтори, че щом Юдхищхира го е страх, то тогава нека не играе. Шакуни се подсмихна, прехвърляйки заровете в шепата си. Звукът на удрящите се един в друг зарове отекна в мъртвата тишина на залата. Виждайки съучастничеството на Дхритаращра, Юдхищхира каза: „Щом такова е твоето желание, Дурьодхана, нека играта започне.“

Пандава свали скъпоценната перлена огърлица от врата си: „Ето моя залог, Царю. Ти какво ще заложиш насреща?“

Дурьодхана отвърна: „Имам богатство, наброяващо милиони, дори десетки милиони, но не се хваля с него. Ще изравня всеки твой залог. Хвърляй заровете, Шакуни, и нека видим кой печели.“

Шакуни извика някакво число и хвърли заровете. Когато те спряха да се въртят точно на цифрата, която бе избрал, той се провикна: „Я виж ти, спечелих!“

Юдхищхира погледна Дурьодхана и каза: „Ти спечели по нечестен начин, Царю, в тази игра, замислена единствено за поражението ми. Щастлив ли се чувстваш? Нека продължим. Имам много красиви делви и всяка от тях е пълна с по хиляда златни монети. Това ще е следващият ми залог.“ Юдхищхира хвърли заровете и извика число, но се падна друго. Шакуни отново взе заровете, затвори очи, здраво ги стисна, а после извика: „Осем!“ Заровете се търкулнаха по полираната дървена дъска и спряха на осем.

Шакуни ги посочи като радостно дете: „Я виж ти, пак спечелих!“ Смехът му отекна из цялата зала.

Юдхищхира остана спокоен. Той нямаше шансове да спечели срещу Шакуни в играта. За царя на Гандхара заровете бяха живот и душа. Той винаги играеше с най-опитните. Подкрепян от богатствата на Дурьодхана, той не можеше да бъде победен и чрез залозите. Юдхищхира каза: „Ще заложа свещената си победоносна величествена колесница, която е равна на хиляди други. Направена е от пречистено злато и е покрита с тигрови кожи. Когато се движи, колелата й ехтят като гръм, цялата е обкичена с хиляди камбанки и е теглена от осем бели като лунни лъчи коне, по-бързи от самия вятър.“

Отново бе ред на Шакуни да хвърля пръв. Той извика числото си и заровете паднаха точно според желанието му. „Спечелих!“ Гласът му се смеси със смеха на Дурьодхана и братята му. Те се усмихнаха подигравателно на Юдхищхира: „А сега какво ще заложиш, Императоре?“

Юдхищхира седеше заобиколен от братята си. И петимата се взираха в Дурьодхана. Арджуна се протегна и докосна Юдхищхира по рамото. Когато по-големият му брат се обърна, Арджуна леко поклати глава, но Юдхищхира продължи: „Имам сто хиляди слугини, всички те са млади и богато облечени в скъпи дрехи и със златни украшения, умели са в шейсет и четирите изкуства на служенето, и особено в танците и песните. По моя заповед, те прислужват на богове, брамини и царе. Нека бъдат следващият ми залог.“

„Изравнявам залога“, каза Дурьодхана с усмивка. Отново Юдхищхира не успя да хвърли числото, което бе назовал, а Шакуни хвърли заровете със съвършена ловкост и извика: „А, спечелих отново!“

На царския подиум Дхритаращра се навеждаше напред и нетърпеливо питаше Видура: „Какъв е залогът? Какво е спечелено?“ Видура се местеше на мястото си с неудобство. Той не можеше да гледа как ограбват Пандавите по такъв коварен начин и с болка наблюдаваше Юдхищхира да губи хвърляне след хвърляне. Пандава залагаше с хиляди — слонове, колесници, небесни коне и безчислен брой впрегатен добитък. Той заложи и изгуби стотици хиляди воини с цялото им въоръжение. Заложи скъпоценни камъни, злато и други скъпи метали, обладан от треската на хазарта. Това, което се чуваше в залата, бе само залогът, оповестяван от Юдхищхира, викът на Шакуни „Спечелих!“ и силният смях на Кауравите.

Бхима кипеше от гняв. Още от времето, когато Дурьодхана се бе опитал да го отрови, Бхима очакваше деня, в който двамата ще се изправят един срещу друг в открита и честна битка. Непочтен и долен сблъсък като този бе нетърпим за него. Без заповед от Юдхищхира обаче той не можеше нито да каже, нито да направи нещо. Арджуна също копнееше да вдене тетивата на лъка си и да предизвика коварните си братовчеди в открита битка, но и той се чувстваше възпиран от дълга си към Юдхищхира. Можеше само да гледа в агония как Дурьодхана и братята му им се надсмиват и ги унижават.

Видура бе неспособен да издържа повече. Той внезапно стана и заговори високо на Дхритаращра: „Слушай внимателно, Царю. Ще кажа нещо, което ще ти бъде неприятно, каквото е лекарството за умиращия човек. Когато окаяният грешник Дурьодхана се роди и виеше като чакал, аз ти казах да се откажеш от него. Ти не послуша съвета ми, въпреки че беше ясно, че той ще доведе до гибел рода ни. Нима не разбираш сега, че пророчеството се сбъдва?“

Играта спря. Всички погледи се впериха във Видура. Дурьодхана се намръщи, но баща му мълчеше. Видура продължи: „Чуй древната мъдрост на божествения риши Шукра. Онези, които търсят мед по високото, са толкова взрени в целта си, че не виждат пропастта под краката си. Изкачвайки се на опасна височина, те падат и загиват. Твоят син, подлуден от хазарта, е събирачът на мед. Пораждайки ненавист с могъщите Пандави, той не вижда пропастта, която го очаква.“

Видура гледаше към слепия цар, докато говореше. Той му напомни как злият цар Камса бе свален и убит от собствените си роднини, за да спасят династията си. По същия начин и Кауравите трябваше да се отрекат от Дурьодхана. Нека царят заповяда на Арджуна да го убие на мига. „Така ще спечелиш Пандавите, които са като пауни, в сравнение с този гарван. Не се погубвай в океан от скръб само заради един покварен член на семейството. Имало навремето птица, от чийто клюн се леело злато. Един глупав цар я уловил и я убил от алчност, за да се сдобие по-бързо със златото. Така унищожил и настоящото, и бъдещото си щастие. О, Дхритаращра, не бъди като този цар, не преследвай Пандавите заради богатството им. Вместо това стани като продавача на цветя, който се грижи за растенията с обич и така непрекъснато бере цветовете им.“

Видура предупреди царя какви ще бъдат последствията от предизвикването на конфликт с Пандавите. Дори боговете не могат да ги победят в битка. „Ако играта на зарове продължи, ще има война, в която Кауравите и всичките им съюзници ще бъдат избити. И ти ще си причината за тази война, Царю, защото само ти имаш силата да спреш своя син. А ти мълчиш и се наслаждаваш на успеха му. Човек, който следва чужд ум вместо собствените си мъдри преценки, потъва в скръб като някого, който влиза в морето с лодка, управлявана от дете. Недей да следваш този клетник към ужасния огън, който се разпалва. Когато бъдат ограбени Аджаташатру и братята му и те се разгневят, къде ще намериш убежище в този труден час? Защо ти е богатството на Пандавите? Можеш да получиш колкото поискаш от него и без залагане. Спечели тези тигри сред мъжете, които струват много повече от всяко богатство! Изпрати Шакуни обратно в Гандхара. Не повеждай война, която напълно ще те унищожи.“

Дурьодхана не можеше да слуша повече. Като видя, че баща му продължава да мълчи, той скочи на крака и започна грубо да обижда Видура: „Сега видяхме истинския ти образ. Предаваш тези, които те хранят и се съюзяваш с враговете им. Видура, няма по-голям грях от това да правиш зло на онзи, който те издържа. Нима не се боиш от този грях? Ти нямаш срам, нито признателност и подчинение към господарите си. В какво ме обвиняваш? Къде е вината ми? Както водата тече надолу, така и аз действам както ми диктува природата ми. А природата си съм получил от Върховния. Той контролира дейностите на всички хора. Върви където искаш. Не можем да подслоняваме нито врагове, нито такива, които завиждат на собствените си закрилници. Пропадналата жена, независимо колко добре се отнася с нея съпругът й, винаги му изневерява.“

Видура клатеше глава отчаяно. Той отново се обърна към Дхритаращра: „Царю, кажи ми честно, какво мислиш за онзи, който пренебрегва дадения от мен съвет? Несъмнено царската закрила е краткотрайна. В един момент царят я дарява, а в следващия замахва с оръжие.“

Видура се обърна към Дурьодхана: „О, принце, ти ме смяташ за глупав, но знай, че глупак е онзи, който пренебрегва съвета на доброжелателя си. Светът е пълен с порочни хора, които говорят приятни думи, но такъв, който казва благоприятното — макар и да е неприемливо — се среща рядко. Истински приятел на царя е онзи, който без да взима под внимание кое звучи приятно и удобно и кое не, говори и действа единствено по съвест.“

Дурьодхана се изсмя иронично: „Срам за стария Видура! Какво добро би могъл да направи той за нас?“

Пренебрегвайки оскърблението на Дурьодхана, Видура посочи Пандавите: „Тук стоят пет разгневени змея с отрова в очите. Недейте да ги предизвиквате още. О, Царю, изпий лекарството, което добродетелните приемат, а порочните отказват — смирението. Смирението е горчив, лют, изгарящ и нетърпим лек, но ти го изпий наведнъж и възвърни здравомислието си. Покланям ти се и ти желая само доброто. Действай бързо, за да се предпазиш от бедата, която е пред вратата ни.“

Видура седна на мястото си близо до Дхритаращра, но слепият цар отново не каза нищо. Дурьодхана се изсмя и каза на Шакуни да продължи играта. Царят на Гандхара попита: „Царю, ти изгуби толкова много богатства. Кажи, имаш ли още нещо, което би могъл да заложиш?“

Юдхищхира отвърна: „Имам злато, наброяващо стотици хиляди милиони и милиарди, дори и повече. Залагам го. Хвърляй!“

Шакуни се усмихна и хвърли заровете. Сякаш омагьосани, те падаха на числото, което той кажеше. Отново и отново гласът му се извисяваше над тишината в залата: „Спечелих!“ Юдхищхира играеше като обладан. Той сякаш имаше намерението да изгуби всичко. Заложи безбройните си крави, коне, кози, овце и други животни. Когато загуби цялото си богатство, заложи и самото си царство. То също бе проиграно и Шакуни каза: „Като че ли изгуби всичко, Царю.“

Юдхищхира бе свел главата си, лицето му плуваше в пот. Сега беше време да сложи край на играта, но нещо вътре в него го тласкаше да продължи. Той си помисли за Кришна. Само да бе тук, със сигурност би го спасил. Кришна бе върховният господар на всичко. Може би би наредил така нещата, че да спечели отново загубеното? Но какво му бе останало да заложи? Юдхищхира погледна към братята си.

Залата потъна в тишина, когато Юдхищхира отговори на Шакуни: „Тук стои младият и красив Накула, украсен със злато и скъпоценности, сияен като бог. Този силнорък принц ще бъде следващият ми залог.“

Миг по-късно отново прозвуча гласът на Шакуни: „Я виж ти, спечелих го!“

Юдхищхира дишаше тежко. Бхима и Арджуна стиснаха юмруци в безмълвен гняв, когато той се обърна към Сахадева. „Този красив принц Сахадева е справедлив точно като Ямараджа и си е спечелил слава в този свят с образоваността си. Макар да не заслужава да бъде заложен, въпреки това аз ще играя с този скъп за мен човек като залог.“

Заровете се търкулнаха и Шакуни отново обяви: „Видя ли, и него спечелих!“

Царят на Гандхара погледна в очите Юдхищхира с лукавство: „Изглежда Бхима и Арджуна са ти по-скъпи от синовете на Мадри, защото тях не ги залагаш.“

Очите на Юдхищхира почервеняха от гняв: „Глупако! Пренебрегвайки нравствеността, ти подло се опитваш да всееш разединение между нас, които имаме едно-единствено сърце!“

Шакуни, който не искаше играта да свърши, бързо каза: „О, Царю, във вълнението на играта човек казва неща, които иначе никога не би изрекъл. Покланям се пред теб. Ти ме превъзхождаш във всяко отношение. Нека продължим.“

Юдхищхира погледна Арджуна. Със сигурност Кришна не би позволил най-любимият му приятел да бъде проигран. „Онзи, който ни превежда като лодка към отсрещния бряг на битката, който винаги побеждава враговете си и е най-великият герой в света — с този принц като залог ще играя сега.“

Дурьодхана нетърпеливо се наведе напред, докато Шакуни хвърляше заровете. Карна безмълвно седеше до него. Той се радваше, че приятелят му печели играта, но би предпочел честна битка с Пандавите на бойното поле. Духшасана и останалите братя на Дурьодхана потриха радостно ръце, когато заровете спряха и Шакуни се провикна: „Спечелих!“

Шакуни прибра заровете и погледна Юдхищхира, който седеше поразен с поглед в земята. „Сега спечелихме най-добрия сред стрелците, Царю. Заложи и могъщия Бхима, единственото ти останало богатство.“

Юдхищхира поклати глава. Нямаше връщане обратно. Той бавно отговори: „Въпреки че не заслужава да бъде заложен, сега ще играя с този принц, който е нашият водач и се сражава като гръмовержеца Индра. Този славен герой с лъвска шия, извити вежди и големи очи, който не може да понесе обида, чието геройство е несравнимо в този свят, и който побеждава всичките си врагове — него залагам сега. Хвърляй заровете!“

Бхима се взря в Дурьодхана с присвити очи. Искаше му се да сграбчи присмиващия се принц за врата, но не помръдна без разрешението на Юдхищхира. Заровете се търкулнаха и спряха на числото, извикано от Шакуни. Бхима бе проигран.

Отново засмян, Шакуни каза: „Е, Царю, изгуби златото си, съкровищата си, животните си, царството си, дори и братята си. Имаш ли още какво да заложиш?“

Юдхищхира вдигна поглед към Шакуни: „Останах само аз, най-големият от братята си, любим на всички тях. Ако ме спечелиш, ще върша всичко, каквото е длъжен да прави един роб.“

Шакуни хвърли заровете и извика: „Спечелен си!“ Той се обърна към всички царе в събранието и гордо се похвали как е спечелил Пандавите един по един. После се усмихна на Юдхищхира и каза: „Ти проигра дори самия себе си — действие, подобаващо на грешник. Докато имаш богатства, не трябва да залагаш себе си. А ти все още имаш един скъп залог. Заложи Драупади, панчалийската принцеса, и спечели обратно себе си с нея.“

Юдхищхира стискаше зъби в тиха агония. В мислите му беше хаос. Как би могъл да заложи Драупади? Но нищо друго не му оставаше. Царството му бе загубено, той бе предал и себе си, и братята си на робство. Това бе ужасна грешка. Как бе допуснал да се увлече до такава степен? Сега Драупади бе единствената му възможност да промени нещата. Трябваше да я заложи. Какво друго би могъл да направи? Каква защита щеше да има тя вече? Съпрузите й бяха проиграни. Объркан и молещ се горещо на Кришна, Пандава вдигна поглед към смеещия се Шакуни:

„Сега ще заложа нея, която не е нито висока, нито ниска, нито слаба, нито пълна, чиито синьо-черни коси са вълнисти и чиито очи приличат на листенца на есенен лотос. Принцесата с ухание на лилия, красива като богинята Лакшми, която притежава всички съвършенства, която си ляга последна и става първа от грижи за всички нас, и която е такава, че всеки я пожелава — нека тя бъде последният ми залог.“

Братята на Юдхищхира застинаха в ужас. Как можа императорът да направи това? Възрастните Куру завикаха високо: „Уви! Какъв позор! Какъв позор!“ Цялото събрание се развълнува, присъстващите благочестиви царе гледаха тъжно с насълзени очи. Бхишма, Дрона и Крипа целите бяха потънали в пот. Видура седеше и въздишаше тежко. Но Дхритаращра бе толкова щастлив в сърцето си, че не успяваше да потисне емоциите си и отново питаше: „Спечелен ли е залогът?“

Лицето на Шакуни бе почервеняло от възбуда. За пореден път заровете му се подчиниха и той изкрещя: „Тя е спечелена! Тя е спечелена!“ Дурьодхана и Карна се разсмяха и си удариха взаимно дланите. Като се присмиваше на съкрушения Юдхищхира, Шакуни подигравателно повтаряше отново и отново: „Все още имаш един скъп залог. Заложи я, Юдхищхира“, и подрънкваше със заровете, докато говореше.

Дурьодхана се обърна към Видура: „Хайде, Видура. Доведи Драупади, любимата съпруга на Пандавите. Нека й бъде заповядано да мете стаите. Нека нещастната жена отсега нататък живее при слугините.“

Видура отговори: „Зли човече, ти не виждаш как с тези думи сам си нахлузваш примка около врата. Нима не разбираш, че си като елен, който предизвиква гнева на много тигри? Сложил си на главата си пет отровни змии. Не ги дразни повече, защото скоро ще отидеш в царството на Ямараджа.“

Видура огледа събралите се и продължи: „Драупади не може да бъде приета за робиня, защото Юдхищхира я загуби, след като бе проиграл самия себе си. Той въобще не бе в позиция да залага принцесата. Като бамбук, даващ плод преди да бъде отсечен, глупавият Дурьодхана печели богатства на хазарт. Напълно опиянен, той не вижда ужасите, до които ще доведе тази игра.“

Видура отиде пред Дхритаращра: „Трябва да спреш сина си веднага, Царю. Само низките хора изричат болезнени думи, за да наранят другите. Синовете на Кунти никога не са изговаряли остри думи като тези на Дурьодхана. Просветените хора винаги осъждат подобно поведение. Камъните може да заплуват, а лодките да потънат, но този безумец никога няма да послуша добрия съвет. Той не разбира, че измамата е една от най-страшните врати към ада, накъдето е повел братята си и целия род Куру. Той несъмнено ще стане причина за гибелта на всички ни.“

Дурьодхана се изсмя презрително: „Срам за Видура!“ Оглеждайки се наоколо, той видя главния дворцов прислужник и му заповяда: „Пратикамин, доведи Драупади тук. Няма защо да се страхуваш от Пандавите. Единствен Видура бълнува от страх.“

Пандавите седяха с наведени глави. В присъствието на Дхритаращра, Бхишма и Дрона, Юдхищхира мълчеше, както мълчаха и те. Той бе вцепенен от мъка. Обсебеността му от хазарта бе довела до тази катастрофа. Сега щяха да унижават чистата Драупади пред всички. Какво можеше да направи той? Освен Видура всички останали старейшини на Куру мълчаха. Щом те, и особено Дхритаращра, одобряваха действията на Дурьодхана, тогава той бе безпомощен. Юдхищхира никога не нарушаваше волята им. За него по-старшите бяха като Бога. Той приемаше заповедите им така, сякаш са заповеди на самия Върховен Бог. Гибелните събития, които се случваха, явно бяха позволени от Бога. Като видяха, че Юдхищхира седи мълчаливо, братята му също не направиха нищо, въпреки че трудно сдържаха желанието си да спрат Дурьодхана, който се готвеше да оскърби Драупади.

20.
Довличат Драупади в събранието

Пратикаминът незабавно отиде в покоите на жените. Като застана пред Драупади, той й каза с разтреперан глас: „Царице, подлуден от заровете, твоят съпруг те проигра и си спечелена от Дурьодхана. Затова ела с мен в събранието на Дхритаращра, където ще ти възложат някаква слугинска работа.“

Драупади стана бързо, освободи прислужницата, която решеше косите й, и смаяно попита: „Как би могло това да е истина, о, пратикамине? Та кой би заложил собствената си съпруга на хазарт? Царят сигурно е бил опиянен. Нямаше ли какво друго да заложи?“

„Едва след като бе изгубил цялото си богатство, включително братята си и самия себе си, той те заложи, благословена принцесо.“

Драупади се разгневи: „Върни се обратно в залата, пратикамине, и попитай онзи комарджия, който е проиграл дори и себе си, дали все още е бил мой господар, когато ме е заложил? Когато получа отговора, ще дойда с натъжено сърце.“

Слугата отстъпи пред молбата на Драупади и се върна в залата. Като го видя да влиза сам, Дурьодхана се развика: „Къде е принцесата на Панчала, глупако?“

„Тя ме изпрати с един въпрос, Царю — отговори пратикаминът. — Драупади пита дали Юдхищхира е бил неин господар, когато я е заложил в играта? Дали първо е проиграл себе си, или нея?“

Юдхищхира не отговори нищо. Той бавно клатеше глава от една страна на друга като човек, изгубил разсъдъка си.

Дурьодхана се усмихна и каза: „Нека Драупади дойде тук и зададе въпроса си на Юдхищхира. Всички заедно ще чуем отговора му.“

Пратикаминът отново излезе от залата. Сълзи се стичаха от очите му, когато за втори път влезе в стаята на Драупади. Той застана пред царицата, неспособен да проговори. Тя го попита какво е отговорил Юдхищхира. С трудност слугата изрече: „О, принцесо, викат те в събранието. Изглежда гибелта на Куру наближава. След като неблагоразумния Дурьодхана желае да те унижи пред събранието, няма да е възможно вече да запази благоденствието си.“

Драупади погледна състрадателно разстроения слуга: „Без съмнение такава е волята на онзи, който заповядва всичко в света. Щастието и нещастието идват и си отиват и при мъдрия, и при глупавия. Казва се обаче, че нравствеността е най-висшият идеал в този свят. Ако пазим нравствеността, тя ще излее върху нас благословиите си. Дано тази нравственост не напусне сега Кауравите. Върни се, добри човече, и предай тези думи на благородните възрастни Куру. Готова съм да се подчиня на всяка заповед, която ми дадат тези хора с висш морал, защото те познават всички предписания на добродетелта.“

Слугата допря почтително длани и с наведена глава напусна покоите на царицата, връщайки се отново в залата. Като застана пред Дхритаращра, той повтори думите на Драупади. Никой не отговори нищо. Виждайки нетърпението на Дурьодхана и съучастието на Дхритаращра, всички седяха с наведени глави. Тогава Юдхищхира каза на слугата: „Иди при горчиво ридаещата панчалийка и й кажи, че трябва да дойде тук, въпреки че е в уединение и е облечена само с една дреха. Такава е заповедта на Дурьодхана.“

Пандавите гледаха към възрастните Куру, които дори след като чуха думите на Юдхищхира, продължиха да мълчат. Братята не можеха да решат какво да направят. Бяха готови да предизвикат Дурьодхана и стоте му братя на бой, но тъй като Юдхищхира не казваше нищо, те не помръдваха. Бхима едва се удържаше, а Арджуна, дишайки като змей, цял пламтеше.

Дурьодхана се смееше, наслаждавайки се на всеки миг от превъзходството си. Той отново се обърна към пратикамина: „Иди и доведи принцесата. Сега тя има заповедта на Юдхищхира.“

Слугата изглеждаше объркан. Той винаги се подчиняваше на Дурьодхана, но се боеше от гнева на Драупади, затова продума колебливо: „Какво да кажа на царицата за трети път?“

Дурьодхана изсумтя ядосано и се обърна към Духшасана: „Братко, този глупав слуга се страхува от Бхима. Върви и доведи Драупади тук. Какво могат да направят сега Пандавите, след като са зависими от волята ни?“

Духшасана веднага стана и отиде при Драупади като куче, влизащо в бърлога на лъвица. Той каза: „Ела, принцесо, спечелихме те честно. Изостави срамежливостта си и се изправи пред новия си господар, Дурьодхана. Сега трябва да приемеш Кауравите за свои съпрузи, красавице.“

Драупади се изправи и високо зарида. После скри бледото си лице в дланите си и побягна към стаите на Гандхари. Духшасана изрева от ярост и се втурна след нея. Той я сграбчи за дългите, вълнисти коси и насила я задърпа със себе си. Докато влачеше Драупади за синкавите й къдрици, безсрамният принц си спомняше как същите тези коси бяха напръскани с осветената вода на Раджасуя. Без да обръща внимание на жалните й писъци, той я дърпаше по дворцовите коридори. Драупади му заговори шепнешком: „Жалък грубиянино, не бива да ме отвеждаш в събранието. Как бих могла да се появя така, облечена само в една дреха?“

Духшасана избухна в смях: „Няма значение дали си само с една дреха, или си гола, панчалийке. Ние те спечелихме и вече ще живееш сред слугините ни.“

Така Каурава довлече хлипащата Драупади в залата за събрания. Тя жално се молеше на Кришна и на Арджуна. Духшасана я захвърли пред Дурьодхана и тя падна с раздърпана дреха и разрошени коси. Възрастните Куру не можеха да я погледнат. Бхишма, Дрона и Видура не се сдържаха и заплакаха открито. Дхритаращра попита: „Какво се случва сега? Тук ли е вече панчалийската принцеса?“

Тогава Драупади се изправи като пламък и се обърна към събранието с гневен глас: „Всички в тази зала познават писанията и обичат да правят жертвоприношения. Някои са мои учители и почитаеми възрастни хора. Нима може да стоя пред тях в този вид? Възвишеният и великодушен син на Дхарма е обвързан от фините нишки на нравствеността. Единствено тези, които имат чисти очи, са способни да разберат правилата й. Затова не признавам у съпруга ми да има каквато и да е вина.“

Драупади погледна към Дхритаращра с изпълнени със сълзи очи. Край него видя Бхишма, Дрона и Видура с лица, изкривени от мъка. Всички те продължаваха да мълчат, докато тя не спираше да ги укорява: „Как така никой от вас не каза и дума, когато този окаяник ме довлече в залата? Ясно е, че всички го подкрепяте. Позор за вас! Днес високият морал на династията Куру загина след тази постъпка. Дрона, Бхишма, Видура и царят загубиха величието си, защото никой от тях не порица това долно и срамно дело.“

Драупади се свлече на пода на залата, ридаейки от мъка и отчаяние. Нежната принцеса гледаше разярените си съпрузи. За тях бе нетърпимо да я видят в такова състояние, а погледът й ги изгаряше. Нито загубата на царството и богатствата, нито лишенията бяха за тях така болезнени, както този поглед на Драупади, пълен с кротост и гняв.

Когато Духшасана видя Драупади да гледа към съпрузите си, той отново я завлече пред Кауравите, ругаейки: „Робиня, робиня!“ Дурьодхана, Карна и Шакуни приветстваха Духшасана и се разсмяха заедно с него. Но освен тях тримата всички в залата бяха поразени от скръб, виждайки да се отнасят с принцесата по такъв начин.

Клатейки глава, Бхишма овладя сълзите си и каза на Драупади: „Благословена, знам, че онзи, който не притежава нещо, няма как да го заложи пред другиго, но знам също и че съпругите винаги принадлежат на съпрузите си — затова съм неспособен да отговоря на поставения от тебе въпрос. Законите на нравствеността са фини. Юдхищхира може да изостави целия свят с всичките му съкровища, но никога не би пожертвал нравствеността. Пандава знаеше добре, че Шакуни не може да бъде победен на хазарт, но въпреки това игра. Той заложи и загуби както себе си, така и тебе, принцесо. Затова съм объркан от този въпрос.“

Бхишма вдигна поглед към Дхритаращра, но царят продължаваше да мълчи. Драупади отново заговори: „Юдхищхира бе повикан в тази зала от царя и макар да не притежава умения в хазарта, бе принуден да застане срещу обигран, злобен и лъжлив комарджия. Как тогава изобщо може да се каже, че е заложил каквото и да било доброволно? Бил е лишен от разум чрез хитростите на порочни хора. В подобно действие липсва каквато и да е почтеност, всеки мъдър човек ще го заклейми. В тази зала седят великите водачи на рода Бхарата. Нека те разсъдят над думите ми и отговорят на въпроса ми.“

Духшасана започна грубо да обижда Драупади. Тя мъчително се разхлипа и погледна към безпомощните си съпрузи. Бхима бе огорчен отвъд всякакъв предел. Най-сетне, давайки воля на гнева си, той каза на Юдхищхира: „Комарджиите имат на разположение в игралните си домове много леки жени, но дори тези проститутки не залагат на зарове, а винаги се отнасят добре с тях. Ти заложи и проигра всичките ни съкровища, скъпоценности, злато, ризници, добитък, оръжия и всички други богатства, каквито притежавахме, включително и самите нас. Дори и това не събуди гнева ми. Но това, че заложи Драупади, за мен е чудовищно. След като ни прие за свои съпрузи, тази невинна жена не заслужава да страда така. Единствено по твоя вина сега я измъчват тези долни, презрени, подли и жестоки Каурави. Макар че си ми господар, аз едва сдържам гнева си към теб.“

Бхима се обърна към близнаците: „Ще изгоря ръцете на Юдхищхира. Сахадева, донеси ми огън.“

Арджуна бързо улови и възпря брат си: „Бхима, не говори така! Ти никога преди не си изричал подобни думи. Явно жестоките ни врагове са унищожили нравствеността ти. Недей да сбъдваш желанията им. Прояви най-висша добродетел и остани покорен на по-големия си брат. Като помнеше кшатрийския дълг, днес той игра по заповед на царя и против собственото си желание. Такова поведение със сигурност ще го прослави.“

Бхима се овладя. Възпрян от укора на Арджуна, той наведе засрамен очи: „Прав си, Дхананджая. Брат ни несъмнено действаше в съответствие с дълга. Нима ако не го знаех, нямаше още отдавна да съм отсякъл ръцете му и да съм ги изгорил в пламтящия огън.“ Двамата братя погледнаха към отчаяния Юдхищхира. Той несъмнено се чувстваше задължен да се подчини на Дхритаращра и Бхишма. Щом тези двама старейшини на рода не казваха нищо срещу онова, което се случваше, Юдхищхира не би им се противопоставил.

Смехът на Дурьодхана отекна отново. Той се наслаждаваше на нещастието на братовчедите си. Особено му харесваше да гледа страданието на Драупади, припомняйки си как тя му се бе смяла в Маяшабха.

Драупади бе скрила лице в дланите си и ридаеше. Съпрузите й гледаха разгневени към безочливия Дурьодхана, а възрастните Куру все така продължаваха да мълчат.

Внезапно синът на Дхритаращра, Викарна, стана и каза: „Царе, благоволете да отговорите на въпроса на Драупади. Ако в събранието сме неспособни да разрешим отправен към нас сложен въпрос, ще отидем в ада. Дхритаращра, Бхишма, Видура — вие сте най-старшите сред Кауравите, а въпреки това мълчите. Дрона, Крипа, защо не отговаряте? Нека царете, дошли от всички краища на света, оставят настрани чувствата си и дадат на Драупади правилен отговор.“

Викарна огледа събранието, но никой не каза и дума. Той отново и отново молеше да бъде отговорено на въпроса на Драупади. Проиграна ли е, или не? Робиня ли е тя сега на Кауравите?

Тишината в огромната зала се нарушаваше само от сподавения плач на Драупади. След като измина още една мъчителна минута, Викарна каза: „Ако никой няма да отговори, тогава аз ще кажа каквото считам за справедливо и правилно. О, най-добри сред хората, казва се, че има четири порока, които увличат царете: лова, пиянството, ходенето по жени и хазарта. Онзи, който се е пристрастил към тези пороци, е лишен от добродетел. Затова, каквото и да извърши той под въздействието на тези грехове, то не бива да се приема сериозно. Подлуден от силата на хазарта и подтикван още и още от греховния Шакуни, Юдхищхира заложи тази принцеса. Тя принадлежи на всички Пандави и бе проиграна едва след като Юдхищхира вече бе проиграл себе си. Не може изобщо да се каже, че Юдхищхира игра с желание. Истината е, че царят го покани тук, за да го принуди да участва в една нечестна игра. Като взимам под внимание всичко това, аз считам, че Драупади не е проиграна.“

Когато Викарна седна, събранието изригна. Всички го аплодираха и укоряваха Шакуни.

Карна мигновено скочи и размаха силните си ръце, за да въдвори тишина. Гневният му глас прогърмя: „Викарна, чух много непристойни неща в това събрание и думите ти са едно от тях. Като огън в дънер гневът ти сам ще те изпепели. Всички велики личности сред Кауравите мълчат. Очевидно това означава, че те считат дъщерята на Друпада за честно спечелена. Ти си още незрял. Макар да не познаваш моралните закони, обиждаш гневно и говориш като глупак. Юдхищхира я заложи и я проигра като честен залог.“

И Карна също като Дурьодхана още помнеше унижението си, когато Драупади отказа да му разреши да се състезава на нейната сваямвара. Болката, че бе отхвърлен, все още го измъчваше. Той мислеше, че гордата принцеса сега си бе получила заслуженото. Карна се обърна към събранието, изтъквайки, че няма никакъв грях в това да доведат Драупади в залата в настоящото й състояние. В крайна сметка тя вече бе приела петима съпрузи. Що за морална жена бе това? По негово мнение тя бе покварена и непристойна. Сочейки с пръст Драупади, той продължи: „Подобна жена няма нищо нередно да бъде довлечена дори и гола пред всички. Сега тя принадлежи на Кауравите и трябва да се подчинява на заповедите им. Духшасана, свали й дрехите. Съблечи и царските одежди на Пандавите. Те вече не са царе.“

Обвързани от нравствеността, Пандавите бавно свалиха горните си дрехи и ги захвърлиха. Те седяха смълчани, докато Духшасана отиваше към стенещата Драупади. Каурава сграбчи края на сарито й и го задърпа със сила. Драупади го стискаше здраво, опитвайки се да се защити, но беше безсмислено. Силите й бяха нищожни в сравнение с тези на Духшасана. Тя отново обърна очи към петимата си съпрузи. Очевидно бе, че те не можеха да й помогнат. Докато Духшасана дърпаше все по-силно сарито й, тя се оглеждаше наоколо из залата като уплашена сърна, нападната от лъв. Останал й бе един-единствен, който можеше да я спаси — Кришна. Върховният Бог бе всевиждащ и винаги бе подслон за нея. Драупади устреми ума си към Кришна, вдигна и двете си ръце и завика: „О, Говинда! О, Кешава! О, възлюбени на гопите! Господарю на Вриндавана! О, Джанардана, който унищожаваш всяка скръб. Потъвам, удавена в океана на Куру. О, Господи, душа на вселените, творецо на света, избави ме! Губя съзнание от мъка насред това зловещо събрание!“

От мястото си в Дварака Кришна чу жалните викове на Драупади. С невъобразимото си могъщество той прояви своя форма в Хастинапура и бързо влезе в залата чрез мистичната си сила. Без никой да види, Кришна осигури на Драупади сари, което нямаше край. Духшасана не спираше да дърпа сарито и докато го правеше, принцесата се въртеше, но той не успяваше да я разсъблече. Сарито й сякаш беше безкрайно. Изуменият принц дърпаше с все повече и повече сила, но Драупади си оставаше облечена. Скоро на пода лежеше огромна купчина плат.

Като видяха това чудо, всички царе възславиха Драупади и порицаха Духшасана. Принцът бе изтощен от безуспешните си опити да съблече съпругата на Пандавите. Той седна на пода, цял облян в пот. Бхима стана и вдигна дланта си: „Царе на света — прокънтя гласът му — чуйте думите ми! Сега ще дам обет, какъвто не е бил даван никога преди, нито някой ще даде в бъдеще. Ако не разкъсам с ръце гръдния кош на този мерзавец на бойното поле и не изпия кръвта му, нека не поема никога по пътя на предците си.“

Като чуха ужасните думи на Бхима, царете го приветстваха и отново укориха Духшасана. Шумът нарасна. Дивното избавление на Драупади бе нарушило тягостната атмосфера в залата. Викове „Позор! Позор!“ изпълваха въздуха.

Видура отново въдвори тишина в залата. Той се обърна към Дхритаращра и Бхишма: „О, учени хора, вие не отговаряте на въпроса на Драупади; днес в това събрание ние потъпкахме религията. Страдащият човек идва в събранието на добродетелните като някого, който сякаш изгаря в огън. Събранието би трябвало да изгаси този огън, да го охлади с правда и нравственост. Обезпокоеният човек търси правата си в съответствие с морала и очаква отговор. О, царе, Викарна предложи на Драупади отговор според своето познание и преценка. Сега е ваш ред да отвърнете.“

Бхишма, Дрона и Крипа гледаха в очакване към Дхритаращра. Те не можеха да търпят повече действията на Дурьодхана. Слепият цар обаче продължаваше да мълчи. Видура продължи: „Онзи, който познава правилата на нравствеността, но въпреки това седи в събранието, без да отговори справедливо на поставения въпрос, си навлича греховни последици. Чуйте, ще ви разкажа древната история за Прахлада и сина на светеца Ангираша.“

Видура разказа как синът на Прахлада, Вирочана, се скарал веднъж с риши на име Судханва за една жена. Двамата заедно отишли при Прахлада и попитали: „Кой от нас е по-висшестоящ? Кажи ни истината.“

Прахлада ги погледнал, но не отговорил нищо. Судханва се разгневил и извикал: „Ако не отговориш или отговориш несправедливо, главата ти ще се пръсне на стотици парчета.“

Разтреперан от страх, тогава Прахлада се посъветвал с мъдреца Кашяпа: „О, възвишени, кажи ми къде отива онзи, който не отговоря на зададения въпрос, или отговоря невярно?“

Кашяпа казал: „Онзи който знае, но не отговаря било от похот, било от гняв или от страх, бива оплетен в хилядите примки на Варуна. Онзи, който е призован за свидетел, но говори лъжи, се наказва по същия начин. Когато измине една година, една от примките се разхлабва — и това продължава хиляда години. Затова човек трябва да казва истината, когато я знае. Ако добродетелта, пронизана от острието на греха, отиде в събранието, дълг на всеки там е да извади тази кама. Не го ли направи, същата тази кама ще го прободе. Където едно укорително дело не получи порицание, всеки член на това събрание ще се опетни с грях и рано или късно ще потъне в скръб.“

След като чул думите на Кашяпа, Прахлада казал на сина си: „Судханва несъмнено е по-висшестоящ от теб, както баща му Ангираша от мен.“

Судханва незабавно благословил Прахлада: „Тъй като каза истината, без да се повлияеш от обичта си към своя син, нека той живее сто години.“

Видура завърши: „Като изслушахте това чудно наставление за нравствеността, нека всички присъстващи разсъдят какво трябва да бъде направено. Драупади трябва да получи отговор.“

Залата остана тиха. Като видя, че възрастните Куру не казват нищо, приемайки мълчанието им за одобрение на положението, в което се намираше Драупади, Карна каза на Духшасана: „Отведи слугинята във вътрешните стаи.“

Духшасана отново сграбчи косите на Драупади и завлачи безпомощната принцеса, която трепереше и хлипаше умолително, устремила очи към съпрузите си. Изтръгвайки се от ръцете му, тя се обърна към събранието с разплакан глас: „Чакай малко, зли човече. Още не съм отдала почитанията си на по-възрастните. Простете ми. Не бе моя вината, че този жалък човек, този срам за рода Куру, насила ме довлече тук. Днес нравствеността на тази династия е погубена завинаги. Никога преди не се е случвало омъжена жена да бъде влачена в подобно състояние пред събранието. Тази, която никога не бе виждала дори вятъра, нито слънцето, сега стои на показ пред всички мъже, публично измъчвана от зли хора.“

Дхритаращра слушаше с наведена глава, докато тя продължи: „Нима може да има нещо по-тежко от това за мен? Макар да съм непорочна и от благородно потекло, съпруга на Пандавите и предана на Кришна, въпреки всичко ме довлякоха в събранието. Къде е доблестта на всички тези царе? Отговорете ми правдиво, Каурави! Аз, законната съпруга на Дхармараджа, родена в кастата на кшатриите, към която и той принадлежи, трябва ли да бъда считана за слугиня, или не? Ще се подчиня на заповедта ви. О, Каурави, този долен унищожител на славата на Куру ме дърпа жестоко за косите. Не мога повече да издържам това. Кажете ми какво трябва да направя и с радост ще ви се подчиня.“

Докато Драупади говореше, Бхишма плачеше. Той я погледна със състрадание и каза: „Благословена, аз казах, че пътеките на нравствеността са неуловими. Дори на мъдрите им е трудно да ги разберат. Понякога това, което управляващите и силните наричат религия, се приема за такава, дори и да не е. А каквото казва слабият, колкото и да е нравствено, бива отхвърлено. Поради важността на повдигнатия от теб въпрос, поради трудността и деликатността му аз се чувствам неспособен да дам отговор.“

Бхишма замълча и огледа събранието. Като се обърна отново към Драупади, той продължи: „Ясно е, че след като Куру станаха роби на алчността и безумието, династията ни скоро ще загине. О, панчалийке, това, че дори при такива обстоятелства ти се обръщаш към религията, показва колко си достойна и добавя слава към името на рода ни. И съпрузите ти са също толкова достойни. Те не изоставиха добродетелта дори в такава беда. Кауравите обаче седят с наведени глави. Те приличат на мъртъвци. Не мисля, че изобщо ще ти отговорят. Задай въпроса си на Юдхищхира. Той единствен може да каже дали си била проиграна, или не.“

Драупади ридаеше жално. Въпреки това царете продължаваха да мълчат. Навярно се страхуваха от могъществото на Дурьодхана. Кауравският принц не спираше да се усмихва дори след като чу думите на Бхишма. Изправяйки се, той каза на Драупади: „Съгласен съм с Бхишма, панчалийке. Отговорът на въпроса ти зависи от твоя съпруг. Нека прославеният Юдхищхира, който прилича на самия Индра и е винаги посветен на добродетелта, да каже дали е постъпил правилно, или не. Ако той заяви, че те е проиграл нечестно, тъй като тогава вече не е бил твой господар, аз ще те освободя. Ще освободя и братята му, ако потвърди същото и за тях. Нека Юдхищхира обаче най-напред признае, че е изгубил способността си да разграничава. След като Юдхищхира отговори, красавице, ще трябва да приемеш или нас, или Пандавите за свои съпрузи. Ти удави всички Куру в морето на скръбта си. Те по природа са великодушни. Затова, като гледат нещастните ти съпрузи, са неспособни да отговорят на въпроса ти.“

Събранието отново изригна. Много царе приветстваха речта на Дурьодхана, докато други викаха: „Уви!“ и „Ах!“ Но сега всички се обърнаха към Юдхищхира, нетърпеливи да чуят отговора му.

Когато шумът от гласовете постепенно стихна, Бхима внезапно се изправи и гласът му изпълни залата: „Ако възвишеният и благороден Дхармараджа не бе наш господар и гуру, не бихме простили на рода Куру. Но той е повелителят на всичките ни религиозни и аскетични заслуги. Всъщност истината е, че той е господарят на самия ни живот. Ако той ни счита за проиграни, проиграни сме. Ако не беше така, кой от смъртните същества на тази земя би останал жив, след като е докоснал косите на панчалийската принцеса? Погледнете двете ми ръце. Това са стоманени боздугани. Кой ще се спаси, попадне ли в хватката им? Не дори и Индра! Обвързан от въжетата на добродетелта и от почитта към по-големия си брат — и тъй като Арджуна неспирно ме умоляваше да мълча — аз не сторих нищо. Само една дума да бе казал Юдхищхира, с голите си ръце бих убил греховните синове на Дхритаращра, както лъв погубва стадо дребни животни.“

Като чуха думите на Бхима, Бхишма, Дрона и Видура казаха разтревожени: „Успокой се, Бхима! Ти си способен на всичко!“

Тогава Карна скочи от мястото си: „Излиза, че Видура, Бхишма и Дрона са независими — извика той с почервеняло от гняв лице. — Те винаги укоряват господаря си, никога не желаят доброто му. Ще ви кажа какво е правилното в такъв случай. Робът, синът и съпругата са винаги зависими. Каквото и да притежават, принадлежи на господаря им. Драупади, ти си съпруга на роб, който вече няма нищо свое. Затова отивай в покоите на царя и слугувай на роднините му. Избери си друг съпруг, който няма да те изгуби на хазарт. Всичките ти съпрузи сега са роби и не могат вече да ти бъдат господари. Очевидно е, че Юдхищхира смята живота и мъжеството за безполезни, след като заложи дъщерята на Друпада пред очите на всички в събранието.“

Бхима погледна Карна заплашително, дишайки тежко; той изглеждаше готов да скочи всеки миг, но въпреки това остана покорен на Юдхищхира. Окован от добродетелта, Бхима не направи нищо. Оглеждайки се наоколо с поглед, който изгаряше всичко, той се обърна към Юдхищхира и каза: „Господарю, няма как да се разгневя на думите на сина на колесничаря, тъй като вече сме роби. О, Царю, нима враговете ни щяха да говорят по такъв начин в присъствието ми, ако не беше заложил тази принцеса?“

Юдхищхира седеше безмълвен и вцепенен. Дурьодхана се разсмя и каза: „Хайде, Царю, кажи ни истината. Проиграна ли е Драупади, или не?“

Наслаждавайки се на мъчителното страдание на братовчедите си, Дурьодхана се усмихна на Карна. После, за да оскърби и раздразни още повече Бхима, кауравският принц разголи дясното си бедро, наподобяващо хобота на слон, и го показа на Драупади: „Ела да седнеш тук в скута на новия си господар, принцесо. Каква работа имаш вече при Пандавите?“

Бхима не можа да издържи. Той избухна: „Чуй какво ще ти кажа, нещастнико! Ако не счупя това бедро в битка, нека не постигна световете на предците си.“ Огън излизаше от всяка част на тялото на Бхима, докато произнасяше тези думи, а огромният му гръден кош се издигаше и спускаше като океан.

Видура скочи и се обърна към събранието: „О, царе, вижте каква опасност стои пред нас в лицето на Бхима. Родът ни е заплашен от бедствие. Това ни е изпратено от съдбата. Синовете на Дхритаращра играха нечестно на хазарт. Сега се карат за една жена. Свършено е с благополучието на това царство. Уви! Куру допуснаха несправедлив произвол. Сега цялото това събрание е омърсено с грях. О, царе, приемете думите, които ще кажа: след като най-напред проигра себе си, Юдхищхира няма как да е проиграл панчалийката. Тя не може да бъде считана за робиня.“

Дурьодхана погледна към отчаяните Пандави: „Склонен съм да се подчиня на решението на Бхима, Арджуна и близнаците. Нека те заявят, че Юдхищхира не е повече техен господар, и ще освободя Драупади.“

Арджуна отговори гневно: „Юдхищхира несъмнено бе наш господар, преди да започне да играе. След като проигра себе си, нека Куру решават чий господар е той сега.“

Докато Арджуна говореше, внезапно от недалечната жертвена арена на Дхритаращра зави чакал. В отговор зареваха магарета и страховити птици пропищяха от всички посоки в небето. Обхванати от тревога, Бхишма и Дрона извикаха: „Успокойте се всички!“ Видура подтикна царя да направи нещо, преди да ги е сполетяла пълна гибел.

Дхритаращра най-сетне прие, че нещата са стигнали твърде далеч. Бе мълчал достатъчно. Той вдигна длан и събранието — обхванато от хаос, чувайки злите поличби — утихна. Слепият цар каза: „О, порочни Дурьодхана, окаянико, вече все едно че си мъртъв, след като така оскърби съпруга на водачите на Куру, не друга, а Драупади, жената на Пандавите!“

Дхритаращра знаеше, че вече са изправени пред ужасяваща заплаха. Ако не успееше да успокои Пандавите, тогава, съюзени с непобедимия Кришна, те щяха да отмъстят жестоко на Кауравите. Царят се опита да утеши Драупади: „О, панчалийке, моля те, поискай от мен всичко, каквото пожелаеш. Чиста и винаги предана на добродетелта, ти си най-първата сред всичките ми снахи.“

Драупади вдигна поглед към Дхритаращра, който не бе промълвил и дума, докато я измъчваха. Тя знаеше, че той отстъпва единствено от страх. Въпреки всичко, това бе нейният шанс да промени положението. Тя се поклони пред царя и каза: „О, най-добър сред целия род Бхарата, ако искаш да ми сториш добро, освободи Юдхищхира от робство. Той е баща на моя син, Пративиндхя. Нека хората не одумват това момче, родено и отгледано като принц, че е син на роб.“

Дхритаращра отговори: „Така да бъде, благословена. Поискай още нещо. Не ми стига да ти направя само едно благодеяние.“

„Тогава освободи също и Бхима, Арджуна и близнаците заедно с оръжията и колесниците им.“

Дхритаращра отново се съгласи без колебание. После помоли Драупади да му поиска трето благоволение, но този път принцесата отговори: „О, Царю, алчността погубва добродетелта. Не смея да поискам трето нещо. Пък и в писанията се казва, че жената кшатрия не бива да моли за повече от две добрини. След като са освободени от робство, съпрузите ми сами ще съумеят да постигнат благоденствие чрез собствените си добродетелни дела.“

Карна избухна в смях: „Вижте само как тези велики герои ги спаси една жена. Когато потъваха в бездънния океан на скръбта, тази красива принцеса стана за тях лодка на спасението. До днес не бях чувал подобно нещо.“

Бхима се разгневи, но Арджуна отново го удържа: „Спри се, братко. Великите мъже никога не се интересуват от грубите думи на нищожни хора. Макар да могат да отвърнат, те не приемат сериозно обидите и предпочитат вместо това да си спомнят и малкото добро, което враговете им може да са им сторили.“

Бхима не се успокои от думите на Арджуна. Той каза тихо на Юдхищхира: „О, Господарю, какъв смисъл има от обсъждане? На мига ще избия всички тези злодеи и тогава ще владееш земята без съперници.“

Бхима не спираше да хвърля яростни погледи към Кауравите, както лъв гледа стадо дребен дивеч. Арджуна го възпираше с умоляващ поглед, поставяйки длан на широките рамене на брат си. Сякаш искри и пламъци излизаха от устата и ноздрите на опитващия да се овладее Бхима. С намръщените си вежди и почервенели очи той приличаше на Ямараджа по време на вселенското унищожение. Юдхищхира го прегърна и му каза: „Успокой се, братко.“ После се обърна към Дхритаращра: „Царю, ти си нашият господар. Заповядай ни какво да направим сега.“

Дхритаращра отговори: „Иди си в мир, Аджаташатру. Ти си изтъкан от смирение и винаги служиш на възрастните. Затова си мъдър. Мъдрите хора не помнят омразата на враговете си. Вместо това виждат единствено доброто у тях. Само най-долните хора използват остри думи в споровете, а възвишените не отвръщат, дори да ги предизвикват. Като познават собствените си чувства, те съумяват да разберат и чувствата на другите. Затова винаги се отнасят със състрадание дори към враговете си.“

Дхритаращра умоляваше Юдхищхира да забрави грубостта на Дурьодхана, а вместо това да си припомни добрините, които някога са му сторили царят и неговата съпруга Гандхари. Той каза на Юдхищхира, че е позволил тази игра на зарове, за да провери силата и слабостта на своите деца и на Пандавите. Дхритаращра заключи: „В теб, Юдхищхира, е добродетелта; в Бхима — храбростта; в Арджуна — търпението, а в близнаците — чистата почит и служене към по-старшите. Вървете си и живейте в мир. Върнете се в царството си и задръжте богатствата си. Нека има братска любов между вас и синовете ми. Винаги се придържайте към добродетелта.“

Пандавите се поклониха пред царя и си тръгнаха. Качиха се на колесниците си заедно с Драупади и поеха към Индрапрастха. Събранието се разпусна и всички царе се оттеглиха в дворцовите резиденции, осигурени им от Дхритаращра. Напускайки залата, някои от тях хвалеха Юдхищхира, други Дурьодхана. Слепият цар бе отведен от Видура. Като си спомняше чудовищната неправда, която извършиха синовете му спрямо Пандавите, и особено спрямо жена им, го обземаше страх. Това, че им бе върнал собствеността, едва ли можеше да изкупи греха, нанесен от оскърблението към Драупади. Бхима несъмнено никога нямаше да забрави обетите си и щеше да отмъсти. Владетелят на Куру влезе с въздишка в покоите си и подхвана вечерните си молитви.

21.
Пандавите са изпратени в изгнание

След играта на зарове всички си тръгнаха, а Духшасана каза на Дурьодхана: „О, велики принце, този старец върна всичко, което с такива усилия придобихме. Пандавите се връщат в царството си, а ние сме пак там, откъдето започнахме.“

Двамата братя се съвещаваха с Карна и Шакуни; всички укоряваха слепия цар за слабостта му. Как можа да бъде толкова глупав и да прояви милост към такива могъщи врагове? Това бе груба грешка. Ако не се опитаха, докато е време да променят нещата, скоро щяха да са изправени пред страшна опасност. Шпионите вече им бяха известили как петимата братя пътуват към Индрапрастха: Бхима въртеше масивния си боздуган, Арджуна непрестанно опъваше тетивата на Гандива, Накула и Сахадева размахваха страшните си мечове, а Юдхищхира държеше високо копието си. Ясно бе, че са готови за бой.

По предложение на Шакуни Дурьодхана отново трябваше да отиде при баща си. Единствената им надежда, бе казал Шакуни, е нова игра на зарове. Този път Кауравите трябваше да спечелят нещо. Владетелят на Гандхара изложи своя план и Дурьодхана незабавно влезе в покоите на Дхритаращра.

Завари царя седнал на златна кушетка. Присядайки в нозете му, Дурьодхана каза: „Татко, трябва да повикаме Пандавите за още една игра на зарове, преди да е станало твърде късно. Разлютихме няколко отровни змии. Нима можем да се надяваме да ни простят оскърблението, на което подложихме съпругата им? Могъщият враг трябва да бъде унищожен по всякакви начини. Започнахме нещо, което сега трябва да доведем докрай.“

Дурьодхана каза на баща си, че ако има някакъв начин Пандавите да бъдат отпратени надалеч, това би му дало време да си намери съюзници и да укрепи силите си. Използвайки несметното богатство на Пандавите, той би си осигурил непристъпна позиция. Първо обаче Юдхищхира и братята му трябваше да бъдат отстранени. Дурьодхана описа плана, измислен от Шакуни и него. Царят трябваше да повика Пандавите обратно за една последна игра на зарове. Ясно беше, че те и Кауравите не можеха да живеят в мир. Затова онези, които загубеха тази игра, трябваше да отидат в изгнание в горите за тринайсет години. През последната година можеха да излязат от джунглата, но трябваше да останат неразпознати от никого. Разпознаеше ли ги някой, трябваше отново да се върнат в горите за още дванайсет години. Това щеше да бъде залогът за тази последна игра.

Дхритаращра не каза нищо, след като синът му спря да говори. Вярно бе, че сега Пандавите са реална заплаха. Кой би могъл да предвиди последиците от една война между тези могъщи братя и собствените му синове? Но друга игра на зарове? Какво ще кажат Бхишма и Видура? Може би щеше да бъде по-мъдро нещата да останат, каквито са сега. Юдхищхира бе добродетелен и щеше да държи братята си под контрол.

Виждайки колебанието на баща си, Дурьодхана започна да го умолява. Царят почувства, че отстъпва. За него бе почти невъзможно да откаже на сина си. Пък и ако Дурьодхана спечелеше последната игра, както вероятно щеше да стане, тогава Кауравите биха станали безспорни владетели на земята, а самият той щеше да бъде начело. Въпреки че Юдхищхира бе император на света, ако той се съгласеше с облога и загубеше, несъмнено щеше да се почувства задължен от честта да отиде в горите. Като прецени, че всичко е в ръцете на съдбата, царят се съгласи с предложението на Дурьодхана. Той заповяда Пандавите да бъдат върнати обратно за една последна игра, в която да се реши всичко.

Когато научиха за това, останалите възрастни Куру се противопоставиха силно, но Дхритаращра не ги послуша. Той пренебрегна съвета им и изпрати извън Хастинапура вестоносци да намерят Пандавите.

Виждайки слепотата, с която съпругът й приемаше коварните планове на Дурьодхана, Гандхари се разтревожи. Тя бе покрусена, когато научи за насилието над Драупади в игралната зала. Очевидно бе, че на Дурьодхана му липсват каквито и да било морални скрупули. Как бе възможно царят да го подкрепя? Как бе могъл да остане безмълвен, докато така грубо оскърбяваха нежната принцеса на Пандавите. Незрящата царица се обърна към Дхритаращра насаме: „Не си ли спомняш съвета на Видура при раждането на Дурьодхана? Той ни предупреди, че ако не изоставим това дете, този позор за нашия род, той неминуемо ще доведе до гибелта ни. Изглежда това започва да се сбъдва. О, господарю на хората, недей да потъваш по своя собствена вина в океан от страдание. Недей да приемаш съветите на порочни хора, които са още незрели младежи. Та кой ще запали отново големия пожар, след като е бил потушен? Кой е този глупак, който отново ще предизвика кротките синове на Кунти?“

Царят остана невъзмутим. Гандхари бе мъдра и винаги мислеше за неговото добро и за доброто на династията Куру, но сега съветът й бе като горчиво лекарство, което той не можеше да преглътне. Дхритаращра обърна глава настрани, докато тя продължаваше: „Единствено ти си причината за бедата, пред която сме изправени. Защо не водиш синовете си по правия път? Как можеш да ги гледаш да тичат към смъртта? Откажи се от Дурьодхана, докато е време. Привързаността ти към него ще унищожи това царство. Позволи на ума си, ръководен от мъдри съвети, да последва естествената си склонност към мир и добродетел. Без съмнение знаеш, че благоденствието, придобито чрез порочност, бързо загива, докато онова, което е спечелено по честен начин, се вкоренява и пребъдва от поколение на поколение.“

Дхритаращра въздъхна и се приготви да се оттегли: „Ако е дошло времето родът ни да загине, какво бих могъл да направя? След като такава е Божията воля, нека не й пречим. Как мога да влияя на събития, повелени от съдбата? Нека Пандавите се върнат и отново играят на зарове със синовете ми.“

Царицата не каза нищо повече. Нямаше надежда. Несъмнено краят на Куру наближаваше, щом никой не можеше да отклони царя от безразсъдството му. Тя повика слугите си да я отведат обратно в покоите й.

* * *

Пандавите бяха изминали значително разстояние, когато с изненада видяха да приближава група пратеници от Хастинапура, начело с пратикамина. Юдхищхира слезе от колесницата си, а слугата пристъпи напред и каза: „Юдхищхира, чичо ти заповяда така: «О, най-добър от рода Бхарата, събранието отново те очаква. Върни се за една последна игра на зарове.»“

Юдхищхира на мига разбра намерението на Дхритаращра. Той се обърна към братята си и каза: „Всички същества получават добрите или лошите резултати от действията си по волята на Върховния. Независимо дали ще изиграя още една игра на зарове, или не, резултатите от миналите ми дейности са неизбежни. Макар да знам, че Кауравите искат да ме съсипят, няма как да пренебрегна поканата им. Никой не е виждал живо същество, направено от злато, ала Рама въпреки това се остави да го заблуди един златен елен. Когато наближава бедствие, умовете на хората се объркват. Без съмнение пътят на нравствеността е едва доловим и е трудно да бъде определен.“

Юдхищхира обърна колесницата и потегли обратно по пътя към Хастинапура. Изпълваше го безпокойство. Въпреки всичките му старания да се покорява на заповедите на по-старшите и да избягва конфликтите, войната изглеждаше неизбежна. Ако откажеше поканата на Дхритаращра, това единствено щеше още по-бързо да предизвика открит конфликт. Но какъв би бил изходът от една нова игра с Дурьодхана?

Скоро петимата братя пристигнаха в Хастинапура. За смайване и ужас на приятелите и доброжелателите си те отново влязоха във величествената зала на Дхритаращра. Макар много добре да съзнаваше, че няма шанс за успех, Юдхищхира седна да играе на зарове с Шакуни за последен път. Когато Пандавите отново бяха настанени в залата, Шакуни каза: „Юдхищхира, старият цар ти върна богатството. Това е добре. Нека сега играем с един много скъп залог. Ако се окажем победени, ще приемем изгнаничество в горите. Ще се облечем в еленови кожи и ще останем там дванайсет години. През тринайсетата година ще живеем в някой град или село. Ако ни откриете обаче, ще отидем в изгнание в горите за още дванайсет години. Ако ти загубиш, тогава заедно с братята си и Драупади ще приемете същите условия.“

Устата на Шакуни се изкриви в злокобна усмивка. Заровете в шепата му потракваха, докато обясняваше залога. Която и от двете страни да загубеше, трябваше да предостави царството си на победителя; то щеше да бъде върнато след края на тринайсетгодишния период.

Когато определянето на залога свърши, всички в залата завикаха: „Уви! Позор за съветниците на Дурьодхана, че не го предупреждават за опасността, която си навлича!“ Някои се обърнаха към Дхритаращра и казаха: „Независимо дали Дурьодхана осъзнава безразсъдството си, или не, ти трябва да го спреш. Той ще причини единствено гибел и разрушение. Възпри го! Това е твой дълг!“

Тъй като Дхритаращра не отговори нищо, Юдхищхира каза: „Царю, нима може човек като мен, който винаги спазва кшатрийския си дълг, да откаже на предизвикателството ти? Всички ме познават. Още повече че Дхритаращра, моят баща и гуру, ми заповядва да играя. Какво бих могъл да направя, освен да приема облога?“

Играта започна. Всички в залата проследиха без дъх как тя пое към неизбежния си изход. Викът на Шакуни „Спечелих!“ прокънтя отново и възрастните Куру заплакаха: „Уви! Какъв срам! Този древен род е обречен!“

Дурьодхана се разсмя и заповяда веднага да бъдат донесени еленови кожи за Пандавите. Когато братята облякоха аскетичните дрехи и бяха готови да поемат към гората, Духшасана каза с голяма наслада: „Съвсем скоро ще настъпи безпрекословната абсолютна власт на Дурьодхана. Пандавите са сразени. Какви нещастници! Няма значение дали сме действали греховно, или не. Ясно е, че боговете изляха благодатта си над нас, защото днес ние победихме враговете си. Синовете на Кунти завинаги са лишени от щастие и от царство. Онези, които се присмиваха на Дурьодхана, сега трябва да изоставят царствените си одежди и ризници и да потънат в горите, без да притежават нищо.“

Наслаждавайки се докрай на мига, Духшасана продължи да се подиграва на Пандавите с жестоки думи. Гледайки петимата братя в техните черни еленови кожи, наподобяващи петима могъщи риши, той каза: „Макар Пандавите да приличат на мъдреци, извършващи жертвоприношение, сега те трябват да бъдат считани за недостойни да извършват каквито и да било жертвоприношения.“

После Духшасана се обърна към Драупади: „Цар Друпада не постъпи разумно, като даде тази принцеса на Пандавите, които не стават за нищо. О, Драупади, каква радост ще намериш в това да служиш на съпрузите си в гората? Избери си по-добър съпруг сред Кауравите, за да не се подлагаш на това страдание. Недей да си губиш повече времето в служене на Пандавите.“

Бхима се втурна към Духшасана, както хималайски лъв се нахвърля върху чакал: „Порочни безумецо, само най-грешните бълнуват думи като твоите. Спечелихте днес единствено заради ловкостта на Шакуни; с какво тогава се осмеляваш да се хвалиш? Както ти пронизваш сърцата ни с думи, остри като стрели, така и аз ще пронижа сърцето ти в битка, за да ти напомня тези думи. Тогава ще те пратя при Ямараджа заедно с всичките ти съмишленици.“

Изоставил всякакъв срам, Духшасана се смееше и подскачаше с танци сред Кауравите, пеейки: „О, краво, краво!“

Бхима с усилие се въздържа, насочвайки ума си към праведността. Той отново каза на присмиващия му се Духшасана: „Грешнико, как смееш да използваш такива остри думи, когато спечелихте чрез долна измама? Знай, че наистина ще разкъсам гръдния ти кош и ще изпия живота и кръвта ти в бой, иначе никога няма да постигна блажените селения. Гневът ми ще стихне единствено след като убия всички синове на Дхритаращра.“

Юдхищхира се отправи към вратата, следван от братята си и от Драупади. Преливащ от радост, Дурьодхана вървеше край Бхима, подражавайки на могъщата му лъвска походка. Наполовина обърнат към него, Бхима каза: „Не си мисли, че така си спечелил някаква победа над мен. Ще се завърна, за да те убия заедно с всичките ти последователи. Никой от нас няма да забрави това, което се случи днес.“

Дхритаращра мълчеше. Бхишма, Видура, Дрона и Крипа плачеха, виждайки Пандавите да отиват в изгнание. Те викаха: „Позор! Позор!“ и безпомощно гледаха към слепия цар.

Преди да напуснат залата, Пандавите спряха пред царя и Бхима отново повтори: „Ще убия Дурьодхана и всичките му братя, Царю. Арджуна ще убие Карна, а Сахадева ще убие злия Шакуни. Боговете ще сбъднат думите ми. Когато поваля Дурьодхана на земята с боздугана си, аз ще стъпя на главата му.“

Арджуна добави: „Обещанията на благородните хора не са празни думи. Ще видиш всичко това да се сбъдва след тринайсет години. Както заповяда Бхима, аз ще убия Карна, който е злонамерен, завистлив, оскърбителен и суетен. Ще погубя и всички онези царе, които в безразсъдството си се изправят срещу мен в бой. Хималаите ще се помръднат или слънчевите лъчи ще изстинат, но аз ще изпълня обета си. Няма да го забравя. Всичко това ще се случи на четиринайсетата година, ако Дурьодхана не ни върне царството.“

Арджуна бе сигурен, че Дурьодхана никога няма да им върне царството. Войната бе неизбежна и петимата братя го знаеха. Когато Арджуна спря да говори, въздишащият като змей Сахадева каза с почервенели от гняв очи: „Шакуни, ти погуби славата на своя род. Онова, което наричаш зарове, всъщност са остри стрели, прицелени в сърцето ти. Ако ти е останало още какво да правиш в този живот, направи го сега, защото знай, че неминуемо ще те убия в битка, когато се върнем от гората.“

Накула също се закле да спаси земята от съюзниците на Дурьодхана. След като дадоха обетите си, братята се обърнаха към Дхритаращра. Юдхищхира каза: „Сбогувам се с теб, Царю, а също и с вас, почитаеми Куру. Ще ви видя отново, когато се завърна. Покланям ви се и моля за благословиите ви.“

Старейшините бяха твърде засрамени, за да отговорят. Те се помолиха за благополучието на Пандавите. След миг Видура каза: „Майка ви, благородната Кунти, е принцеса и не бива да бъде принуждавана да отива в горите. Тя е деликатна и възрастна. Нека тази благословена жена остане в дома ми, докато ви няма.“

Юдхищхира се съгласи с думите: „Ти си наш чичо и си ни като баща. Нека бъде както казваш. Ние всички ти се подчиняваме. Без съмнение ти си наш най-уважаван гуру. Моля те, кажи ни какво още трябва да направим?“

„О, Юдхищхира, о, най-добър в рода Бхарата — отговори Видура — не страдай от този обрат на събитията. Няма нищо срамно в това да те победят по нечестен начин. Вие петимата ще живеете щастливо в горите, радвайки се на присъствието един на друг, както и на компанията на добродетелната Драупади. Вече сте получили много напътствия от риши и светци. Това изгнание ще бъде за вас още една възможност за духовно обучение. Мъдрият Дхаумя и божественият риши Нарада ще ви наставляват в простичкия горски живот. Оттеглянето ви от светските дейности и от богатството ще бъде само във ваша полза.“

Видура им пожела всичко добро, молейки се да се завърнат невредими. После ги благослови да получат благодат от главните божества: победа от Индра, търпение от Ямараджа, милосърдие от Кувера, себевладеене от Варуна, могъщество от Ваю, издръжливост от Земята и енергия от бога на слънцето. Накрая Видура каза: „А сега тръгвайте с наше разрешение, о, сине на Кунти. Никой не може да те обвини, че някога си извършил грях. Сбогом.“

Юдхищхира благодари на чичо си за благословиите му и се поклони пред него, Бхишма и Дрона. После всеки един от братята му поднесе почитанията си на възрастните Куру, които на свой ред ги благословиха. След това Пандавите напуснаха залата.

Преди да последва съпрузите си, Драупади отиде при Кунти, за да получи разрешението й. Когато влезе във вътрешните стаи, тя чу плача на жените. Те бяха потънали в скръб, виждайки панчалийската принцеса да става изгнаница в горите. Драупади ги поздрави и ги прегърна. После се поклони пред Кунти, която я вдигна и я прегърна.

Със сълзи на очи Кунти каза: „Скъпо дете, не тъгувай заради страшната беда, която те сполетя. Сърцата на добрите жени никога не се променят под неизбежните въздействия на съдбата. Като знаеш всичките си задължения, трябва да последваш съпрузите си с ведро сърце и да продължиш да им служиш. Ти си чиста и съвършена, ти си украшението на древния род Куру. Късмет за Кауравите е, че не изгоряха в огъня на твоя гняв. О, безгрешна, върви спокойно, благословена от молитвите ми. Собствената ти праведност те закриля и скоро ще те постигне добра участ.“

Гласът на Кунти секна. Тя никога преди не се бе разделяла със синовете си. Как щеше да преживее тринайсет години далеч от тях? Хлипайки високо, тя помоли Драупади: „Дъще моя, грижи се особено много за Сахадева. Това нежно момче има специално място в сърцето ми.“ Драупади отговори: „Така да бъде“, и все още облечена в едничката си дреха, с разбъркани коси, тя напусна покоите, обляна в сълзи. Кунти я последва. Когато излезе навън, тя видя синовете си, съблекли царските си одежди и обвити в еленови кожи, заобиколени от радостни врагове и скърбящи приятели.

Завладяна от майчина любов, Кунти ги прегърна и едва успя да им промълви: „Вие всичките сте добродетелни и добре възпитани, предани на Бога и винаги заети със служене на по-старшите. Как тогава ви сполетя такова нещастие? Не знам чий грях падна върху вас. Навярно тъй като сте се родили от утробата ми, сега сте изправени пред такава беда, въпреки безбройните си възвишени качества.“

Кунти ридаеше на висок глас за синовете си. Как щяха да оцелеят в пустошта? Тя считаше Мадри за по-щастливата съпруга, защото вече бе постигнала освобождение. Навярно бе прозряла това ужасно нещастие, затова с облекчение бе влязла в погребалната клада на Панду. Ако Кунти бе знаела, че това ще се случи, тя никога не би довела синовете си от планините в Хастинапура.

Кунти извика с болка: „О, всемогъщи творецо! Нима си забравил да се разпоредиш да умра? Навярно това е причината още да съм жива, след като видях тази трагедия. Мили мои синове, сдобих се с вас след толкова много трудности. Как да ви оставя сега? Ще дойда с вас в гората.“

С допрени длани тя се молеше силно на Кришна: „О, Кришна, който обитаваш Дварака, къде си? Защо не избавяш мен и синовете ми, най-добрите сред хората? Мъдрите казват, че ти винаги закриляш онези, които мислят за теб. Защо сега не е така?“

После Кунти започна да упреква възрастните Куру как могат да стоят отстрани и да гледат, че праведните й синове заминават в изгнание. Ридаейки, тя се обърна към Сахадева: „Сине мой, ти не бива да отиваш. Остани си и придобий плодовете на добродетелта, като служиш на майка си. Нека благочестивите ти братя изпълнят обета си.“

С голяма мъка Пандавите гледаха скръбта на своята майка. Те я утешиха доколкото могат, а после се сбогуваха. Видура нежно хвана Кунти под ръка и я поведе към двореца. Гандхари и останалите жени също плачеха, покрили лица с подобните си на лотоси длани.

Братята с трудност си проправяха път през многолюдните улици на Хастинапура. Новината за изгнанието им се бе разпространила бързо и навсякъде бе пълно с тъгуващи хора. Водени от Дхаумя, Пандавите напуснаха града и любимия си народ, неспособни да кажат нищо на никого.

22.
В гората

След като Пандавите заминаха, Дхритаращра се изпълни с тревога. Като мислеше за заплахата, надвиснала над синовете му, той не намираше покой. Известно време седя замислен в стаята си, а после изпрати да повикат Видура. Когато брат му пристигна, царят плахо го попита: „Бих искал да разбера как Юдхищхира и братята му напуснаха града. Как вървеше Драупади? И какво правеше възвишеният Дхаумя на заминаване?“

Видура отговори: „Юдхищхира вървеше, покрил лицето си с парче плат. Бхима свиваше могъщите си ръце, а Арджуна разпиляваше пясъка с крачките си. Сахадева бе покрил лицето си с прах, а Накула бе покрил тялото си с пепел. Лотосооката Драупади ги следваше с обляно в сълзи лице и с разбъркани коси. Дхаумя ги водеше, носейки трева куша и мълвейки страховити мантри от Сама Веда, отнасящи се до Ямараджа.“

Заинтригуван от това описание, Дхритаращра продължи да пита: „Кажи ми какво символизира поведението им?“

„Въпреки че синовете ти го оскърбиха и го лишиха от царството му по нечестен начин, мъдрият Дхармараджа не се отклони от пътя на праведността.“ Затова бе покрил лицето си, мислейки: „Мога да изпепеля невинните граждани, като ги погледна с разгневените си очи.“ Бхима вървеше през града, като не спираше да свива юмруците си и да мисли, че няма равен на себе си по сила. Той копнееше да се изправи срещу враговете си с тези силни ръце и да ги накаже. Арджуна, който е способен да обтяга лъка си и с двете си ръце, разхвърляше пясъка, за да символизира неизброимите стрели, които ще изстреля в битка. Сахадева бе покрил лицето си с прах с мисълта: „Никой не бива да ме познае в този тежък час.“ Несравнимо красивият Накула се бе покрил с пепел, защото си мислеше: „Не бива да открадвам сърцата на жените, докато минавам по градските улици.“

Като научи за войнствеността на Бхима и Арджуна, слепият цар още повече се обезпокои. Какво щеше да стане сега с Дурьодхана и братята му? Дхритаращра слушаше с нарастваща загриженост описанията на Видура:

„Непорочната Драупади, обвита само в едно парче плат, с разбъркани от ръцете на Духшасана коси, вървеше напред с думите: «След тринайсет години жените на онези, които ме докараха до това състояние, ще ридаят така, както аз ридая сега. Останали без съпрузите и синовете си, те ще влязат в града по същите тези улици, след като са поднесли възлияния в реката за мъртвите си роднини.»“

„О, Дхритаращра“, мъдрият и себеовладян Дхаумя, държейки стръкове трева куша, сочещи на юг, мълвеше Сама Веда и мислеше: „Когато всички Каурави загинат, техните жреци ще пеят същите тези мантри.“

Видура разказа на царя как жителите на Хастинапура бяха порицали действията на водачите на рода Куру, плачейки от скръб. Когато братята бяха заминали, всички бяха видели много зловещи предзнаменования. Светкавици бяха прорязали безоблачното небе и земята бе потреперила. Слънцето бе потънало в затъмнение, завалял бе дъжд от метеорити. От всички страни бяха завили чакали, от храмовете на боговете бяха запищели лешояди и гарвани: „Всички тези поличби вещаят гибел за рода ни, Царю. Ето резултатът от порочните ти желания.“ Видура погледна към Дхритаращра, който седеше тревожно умълчан.

Точно в този миг внезапно се появи великият мъдрец Нарада, заобиколен от други могъщи риши. Той застана пред Дхритаращра и сурово каза: „На четиринайсетата година отсега, по вина на Дурьодхана, Бхима и Арджуна ще унищожат Кауравите.“

След като изрече това, Нарада се издигна в небесата заедно с останалите риши и изчезна. Куру бяха обхванати от страх. Думите на Нарада не можеше да не се сбъднат. Разбирайки, че войната ще бъде неизбежна, Дурьодхана, Карна и Шакуни отидоха при Дрона, за да му възложат командването на армията. Дрона каза: „Брамините казват, че Пандавите са с божествен произход и не могат да бъдат убити. От страх пред тези герои обаче вие търсите закрила при мен и аз не мога да откажа. Съдбата е всесилна. Ще направя всичко, което е по силите ми, за да ви защитя, въпреки че Пандавите са в съюз с Друпада, чийто син бе роден, за да ме убие. Аз също ще трябва да загина. О, Каурави, наслаждавайте се, докато можете. Поднасяйте жертвоприношения и раздавайте подаяния, докато можете. Защото в края на четиринайсетата година ни чака унищожение.“

Дрона говореше в присъствието на Дхритаращра. Старият цар ставаше все по-тревожен, мислейки за несправедливостта, за която бе отговорен. Сега синът му имаше всичко, което искаше, но докога? Враждебността към Пандавите би била опасна дори и за боговете. Мислите на Дхритаращра се върнаха към деня, в който се бе родил Дурьодхана. Защо не бе послушал съвета на Видура? Още тогава обичта му към неговия син бе победила преценките на разума. Сега щеше да получи резултатите от сантименталната си слабост. Царят повика своя секретар Санджая, който макар да бе колесничар и шудра по рождение, бе ученик на Вясадева и негов личен приятел. Санджая често бе утешавал Дхритаращра с мъдростта си. Когато пристигна, той видя царя да седи с наведена глава и да въздиша тежко. Колесничарят каза с иронична усмивка: „О, Царю, имаш вече цялата земя с всичките й съкровища. Защо тогава си тъжен?“

Дхритаращра поклати глава: „Как да не тъгуват онези, на които предстои да срещнат в битка най-великите воини, Пандавите?“

Санджая каза искрено: „Това е по твоя вина. Ти породи ненавист, която ще изпепели целия свят. Въпреки че Бхишма, Дрона и Видура осъждаха поведението на Дурьодхана, твоят зъл син нареди да довлекат в събранието и жестоко да оскърбят милата и праведна Драупади. Защо не го спря? Несъмнено боговете лишават от разсъдък онзи, на когото са предначертали поражение и позор. Той вижда всичко изкривено. Пред надвисналото унищожение умът му е замърсен от грях и злото му се струва добро, неправилното — правилно, а вярното — погрешно.“

Седнал насаме със секретаря си, Дхритаращра слушаше скръбен думите му, които сам знаеше, че са нравствени и верни. Царят стискаше в длани главата си, докато Санджая продължи:

„Като довлякоха чистата и аскетична Панчали в залата, Кауравите — тези окаяници — сами причиниха унищожението си. Кой друг, освен Дурьодхана и порочните му съмишленици, би оскърбил така грубо родената по божествен начин дъщеря на Друпада, влачейки я в залата, когато бе неразположена и замърсена с кръв? Тя видя съпрузите си ограбени от богатството, царството и дори дрехите им, унизени до роби. Оковани от веригите на добродетелта, те бяха неспособни да проявят храбростта си. Но скоро ще дойде времето, Царю, когато ще видим тяхната сила.“

Гласът на Дхритаращра трепереше, когато отговори: „О, Санджая, изпълнените с болка очи на Драупади могат да погълнат целия свят. Нима дори един от синовете ми има шанса да оцелее? Всички кауравски жени начело с Гандхари нададоха страшни вопли, когато Духшасана хвана Драупади. Дори и сега те още ридаят заедно с поданиците ми. Разгневени от насилието над Драупади, брамините отказват да изпълняват огнените си жертви. Страшни поличби се виждат из цялото царство. Ясно е, че гибелта ни наближава. Това несъмнено е въздействието на всесилната съдба.“

След като поговориха известно време така, царят освободи Санджая и остана сам в стаята си през цялата нощ, мислейки отново и отново за играта на зарове.

* * *

Пандавите бяха напуснали Хастинапура през северната порта, придружени от слуги. Докато излизаха от града, тълпите хора, които се бяха събрали, открито обвиняваха старшите Куру:

„Щом порочният Дурьодхана желае да властва над това царство, всички сме загубени. Свършено е с богатството, семействата и домовете ни, и дори със самите нас. Управлявани от този порочен, злонамерен и алчен човек, който е подкрепян от други грешници, ние сме обречени. Как да намерим щастие тук? Нека по-добре последваме тези добродетелни герои в гората.“

Няколко граждани отидоха при Юдхищхира: „Къде отивате, защо ни изоставяте? Съсипани сме, като научихме, че сте били победени чрез измама. Вземете ни с вас. Не искаме да ни сполети разруха и нещастие като останем да живеем в царството на порочен цар. Тогава грехът ще замърси и нас, а ако общуваме с вас, ще се издигнем до висшата добродетел.“

Юдхищхира допря длани и отговори: „Наистина сме благословени, че хората начело с брамините ни приписват в доверието си заслуги, каквито не притежаваме. Аз и братята ми искаме да ви помолим да направите едно нещо в името на обичта, която изпитвате към нас. Царят заедно с дядо ни Бхишма, мъдрият Видура, майка ни Кунти и други наши приятели са в Хастинапура. Моля ви, останете там и се грижете за тях. Единствено това би ни зарадвало.“

Хората заплакаха от мъка. Скръбни, те с нежелание поеха обратно към града, мислейки само за Пандавите.

Когато останаха сами, Пандавите се качиха на колесниците си и поеха на север. По здрач стигнаха до бреговете на Ганг и намериха голямото баняново дърво, известно като Прамана, под което решиха да прекарат нощта. След това слязоха от колесниците си и се изкъпаха в Ганг. С падането на нощта брамините, които бяха последвали братята, запалиха жертвените огньове, които със светлината си озаряваха тъмната нощ. С присъствието си светите мъдреци, седнали край огньовете и пеещи мелодични ведически мантри, утешиха Пандавите. Заобиколени от тези себеосъзнати души, Юдхищхира и братята му сияеха с небесна красота като богове в рая.

На сутринта братята се приготвиха да влязат в гората. Те седнаха пред свещения огън и отправиха молитви към боговете за благополучие. След това помолиха брамините да ги благословят и да им позволят да тръгнат. Юдхищхира каза с тъга: „Бяхме ограбени от царството, богатството и всичко останало, което притежавахме. О, най-добри сред хората, сега няма как да ви поддържаме, което е наш дълг. В гората ще трябва да преживяваме с плодове и диви корени. Освен това там е пълно с опасни зверове и змии. Заради това, умолявам ви да се върнете в Хастинапура. Страданията на брамините могат да натъжат дори боговете, какво да говорим за нас. Не бих искал заради нас да се подлагате на лишения, о, най-свети.“

Водачът на брамините, Шаунака, отговори: „О, Царю, ще дойдем с теб. Не се безпокой как ще оцелеем. Ще си намираме сами храна и ще се радваме на аскетичния живот. Можем да ви направим само добро с молитвите и медитациите си и да ви радваме с разкази от свещените писания.“

„Не се съмнявам, че ще бъде както казваш — отговори Юдхищхира. — За мен винаги е радост да съм в присъствието на брамини. Но сега съм беден. Как бих могъл да понеса да гледам вас, които не заслужавате страдание, сами да изпросвате храната си? Уви! Срам и позор за злите синове на Дхритаращра!“

Юдхищхира заплака, хванал глава в ръцете си. В Индрапрастха той бе поддържал десетки хиляди брамини, а сега не можеше да осигури храна дори за няколко.

Като видя царя толкова обезсърчен, Шаунака го утеши с думи от Ведите: „Хиляди причини за скръб и страх завладяват невежия човек ден след ден, но никога не побеждават мъдрия. О, Царю, интелигентните хора като теб никога не попадат в илюзия. Обратите на съдбата не могат да объркат теб — познаващия прекрасно вечната истина на Ведите. Припомни си сега тази мъдрост, о, Юдхищхира.“

Шаунака обясни, че причината за страданията е привързаността към материята. Както огънят в хралупата на едно дърво го изгаря до корен, така и малката привързаност може да унищожи човека, ако бъде подхранвана. Онзи, който се е отрекъл от привързаността, макар да живее в този свят, се освобождава от низшите страсти и страданията, породени от тях.

Юдхищхира слушаше внимателно и с удоволствие познанието, което бе чувал и преди. Той никога не се уморяваше да го слуша. Шаунака обясни, че желанието за богатство и власт, което е ненаситно, е най-лошият враг на човека. Висшето щастие идва от себеудовлетвореността, докато стремежът към богатство, слава, последователи и общуване с близки е причина за обвързване и в крайна сметка води до страдание.

„Затова не бива да си алчен за нищо. Не желай да трупаш богатства дори за добродетелни цели. По-добре е никога да не се докосваш до калта, отколкото да я измиеш, след като те е покрила. Ако искаш да придобиеш добродетели, освободи се от всякакво желание за богатство.“

Юдхищхира бе объркан: „О, риши, аз не искам нищо за себе си. Желая единствено да имам достатъчно богатство, за да издържам брамините. Каква полза иначе човек да води семеен живот, ако е неспособен да се грижи и да поддържа онези, които зависят от него? Нима не е дълг на семейните да поддържат както членовете на семейството си, така и брахмачарите и саннясите, и освен това да посрещат гости и пътници? Чувал съм, че това е пътят на религията. Какво е твоето мнение, мъдри брамине?“

„Уви, този свят е пълен с противоречия — отговори Шаунака. — Онова, което предизвиква срам в добрия и честния, радва порочния. Подтиквани от невежество и страст, хората действат единствено за да наслаждават стомасите и половите си органи. Когато сетивата влязат в досег с обектите си, в сърцето се поражда желание за наслаждение на тези обекти. Заслепени от желание, хората следват подтиците на сетивата си и погрешно приемат това за истинското щастие.“

Шаунака обясни, че дори благочестивите хора могат да бъдат обладани от желание, общувайки със света и с неговите, носещи наслаждение, обекти. Юдхищхира вече бе постигнал успех в семейния си живот. Сега без привързаност или материални желания нека се съсредоточи върху своята йогийска практика и отречения, за да постигне и пълен духовен успех. Тогава ще бъде способен да помага на брамините чрез духовната си сила.

Юдхищхира благодари на мъдреца за напътствията му и каза, че ще ги следва. След това, все още желаейки да разбере как да поддържа аскетите, които искаха да го придружат в гората, царят потърси съвет от Дхаумя: „О, велики мъдрецо, не мога да изоставя брамините, а същевременно нямам средства да им осигуря прехрана. Какво да направя?“

Дхаумя размисли над въпроса на Юдхищхира за известно време, а после отговори: „Много отдавна всички сътворени същества страдали от глад. Тогава Сурия ги съжалил. Той застанал над земята и изсушил водата с топлината си. После с прохладните си лъчи луната превърнала получените изпарения в облаци. След това завалял дъжд и благодарение на слънцето и дъжда, земята родила храна. Така че всички същества всъщност са поддържани от слънцето. Приеми подслон у слънчевия бог, Царю, и ще успееш да осъществиш намерението си.“

Дхаумя разказа на Юдхищхира как великите царе от миналото закриляли и духовно издигали поданиците си със силата на собствената си аскетична медитация и обети. Царят разбра. За да осигури необходимите условия за брамините, той трябваше да отдаде почитта си на слънчевия бог чрез аскетичен обет. Юдхищхира попита мъдреца какъв обет трябва да следва.

Дхаумя предаде на Юдхищхира сто и осемте имена на бога на слънцето и други ведически молитви, които царят трябваше да повтаря. После Юдхищхира влезе в Ганг и застана с лице към слънцето, предлагайки обожание и отправяйки много молитви към Сурия. Без да спи, без да приема храна и вода, контролирайки дишането си чрез процеса на пранаяма-йога, царят не спираше да възхвалява бога на слънцето от водите на Ганг.

На третия ден сияйният слънчев бог се появи пред Юдхищхира и каза: „Доволен съм от молитвите и аскетизма ти, Царю. Ще получиш всичко, каквото желаеш. Ще ви подсигуря с храна през дванайсетте години на изгнанието ви в гората.“

Богът даде на Юдхищхира широко медно блюдо с наставлението: „Когато Панчали сготви някое ястие, нека сложи храната в тази чиния. Тази храна ще бъде в неизчерпаемо количество, докато и тя не се нахрани. С това блюдо ще можеш да нахраниш колкото хора е необходимо.“

След това богът се издигна в небето и изчезна с думите: „Ще си възвърнеш царството на четиринайсетата година.“

Юдхищхира излезе от реката с блюдото и се поклони в нозете на Дхаумя в обожание. С огромна радост той прегърна братята си, а после подаде мистичния съд на Драупади. Тя веднага сготви ястие, което постави в блюдото. След като предложи храната на Бога с подобаващи молитви, тя я поднесе на брамините и смаяна и зарадвана, видя, че колкото и да сервираше, чинията се пълнеше отново и отново. Едва когато и тя се нахрани, след като бе поднесла ястието и на съпрузите си, блюдото най-сетне се изпразни.

След като се нахраниха и бяха благословени с ведически ритуали и молитви, Пандавите потеглиха за гората Камяка, придружени от стотици брамини.

23.
Тревогата на Дхритаращра

В Хастинапура Дхритаращра ставаше все по-тревожен. Нуждаейки се от утеха, той повика Видура и каза: „Скъпи братко, твоята интелигентност не е по-малка от тази на великия Бхаргава. Ти си запознат изцяло с тънкостите на дхарма. Отнасяш се еднакво към всички Куру, затова кажи ми кое е най-доброто за мен и за тях? След като събитията поеха в такава посока, какво трябва да направим? Как можем отново да си върнем вярата и обичта на народа? И най-вече, как да избегнем пълното унищожение на рода ни?“

Видура отговори: „О, Царю, религията, също както благосъстоянието и чувствените удоволствия, са зависими от добродетелта. Процъфтяването на царството също зависи от нея. Затова трябва да се грижиш и да обичаш както своите синове, така и тези на Панду. Ти унищожи добродетелта, когато позволи на синовете си, подстрекавани от Шакуни, да играят на зарове с Юдхищхира. Единственият начин да изкупиш сега този грях и да изчистиш името си пред света, е да върнеш на Пандавите царството им. Радвай се на онова, което по право ти принадлежи и не бъди алчен за чуждата собственост.“

Дхритаращра неспокойно се местеше на креслото си. Не това бе съветът, който искаше да чуе. Той се интересуваше повече да научи как Кауравите да затвърдят настоящата си позиция. Съдбата бе ги дарила с власт над цялата земя. Защо трябваше да отстъпват царството на най-могъщите си врагове? Гневът на Дхритаращра нарастваше, докато Видура продължаваше да говори:

„О, потомъко на Бхарата, веднъж вече ти казах да се откажеш от Дурьодхана. Ако бе приел съвета ми тогава, сега нямаше да съжаляваш. Все още можеш да го направиш. Отстрани Дурьодхана и върни Юдхищхира на престола. Нека синовете ти и съмишлениците им служат на Пандавите. Заповядай на Духшасана да се извини на Драупади пред всички и да моли Бхима за прошка. Това ще е най-доброто за всички нас и ще спаси царството от унищожение. Какъв друг съвет бих могъл да ти дам?“

Дхритаращра избухна. Очевидно бе, че Видура винаги вземаше страната на Пандавите и никога не подкрепяше него и синовете му. Поставяйки длан на скъпоценния си скиптър, Дхритаращра каза: „Видура, ти искаш единствено да удовлетвориш Пандавите и не се интересуваш дали удовлетворяваш мен. Не одобрявам думите ти. Нима очакваш да се откажа от собствената си плът и кръв заради някого другиго? Макар Пандавите да са ми като синове, Дурьодхана бе заченат от моето тяло. Искаш от мен да пренебрегна собственото си тяло заради нечие чуждо? Въпреки че високо те ценя, днес смятам думите ти за нечестни и затова ги отхвърлям. Можеш да останеш тук или да вървиш където поискаш. Повече не са ми нужни съветите ти. Колкото и добре да се отнася съпругът към безчестната си жена, тя винаги му изневерява.“

Дхритаращра рязко стана и високомерно се отправи към покоите си. Видура с тъга поклати глава и каза: „Тази династия е обречена.“ Той реши да последва Пандавите в горите и се подготви за заминаването си.

* * *

Като оставиха колесниците си и взеха само оръжията си, Пандавите поеха на запад, преминавайки от гора в гора. Те прекосиха Курукшетра и реките Ямуна, Дришадвати и Сарасвати. Най-накрая, на другия бряг на Сарасвати, видяха огромната гора Камяка. Покрай речните брегове имаше много аскети, които изпълняваха своите жертвоприношения и отречения. Пандавите навлязоха в Камяка и си построиха тръстикови колиби, в които да живеят. В присъствието на брамините те посветиха времето си на жертвоприношения и духовно обучение.

Една вечер, както бяха седнали край свещения огън и слушаха брамините да разказват ведически истории, братята чуха да приближава колесница. Те вдигнаха поглед и видяха, че към тях идва Видура. Изненадан, Юдхищхира каза на Бхима: „Защо ли идва Видура? Да не са го изпратили да ни отведе за друга игра на зарове? Нима порочният Шакуни иска да ни отнеме дори оръжията?“

Пандавите станаха и поздравиха Видура с цялата си почит. Те го настаниха да седне сред тях и след като го попитаха за благополучието му, Юдхищхира му поднесе освежителна напитка и му посочи легло, където да отпочине. На следващия ден Видура разказа на братята какво се бе случило в Хастинапура.

„О, Аджаташатру, казах на царя какво би било благоприятно за него, но той не пожела да ме послуша. Както безчестната жена на благороден човек никога не може да бъде върната към добродетелта, така и царят няма да поеме по правия път. Не го чака добра съдба. Както водата, паднала върху лотосово листо, се стича по него, така и моите съвети бяха напразни. Той ме изгони с остри думи.“

Пандавите утешиха Видура, а той каза: „Сега ще ви кажа какво според мен би било най-благоприятно, за да постигнете успех. Трябва да бъдете търпеливи и да увеличавате могъществото си. Извършвайте аскетизъм и обожавайте Върховния Бог. Това ще ви помогне да се сдобиете със сила. Винаги казвайте истината и бъдете добри към последователите си и към онези, които са зависими от вас. Споделяйте с тях храната си и никога не се дръжте надменно в тяхно присъствие. Такова поведение увеличава благоденствието на царете.“

Юдхищхира благодари на Видура за съвета му и обеща да го следва. Тогава чуха да приближава друга колесница. Към тях идваше Санджая. Колесничарят на Дхритаращра се поклони пред Юдхищхира и бе любезно приет с приветствени думи. След като бе удобно настанен, той обясни на Юдхищхира защо бе дошъл:

„След като изгони Видура с жестоки думи, царят се разкайва и страда. Тази сутрин като влезе в залата за събрания, изгуби съзнание и падна на пода, а когато се свести, каза на събралите се царе: «Брат ми Видура е като бога на справедливостта, Ямараджа. Щом си спомня за него, сърцето ми се разкъсва от болка и скръб.»“

Санджая продължи: „Царят ми нареди да върна Видура обратно в Хастинапура. Той каза: «Отиди бързо, Санджая, и виж жив ли е още брат ми, когото гневно изгоних с груби думи. Той никога не ми е направил и най-малкото зло. Напротив, винаги е страдал заради мен. Доведи го по-скоро обратно, преди да съм изоставил живота си.»“

Санджая се обърна към Видура: „Моля те, върни се в града и утеши царя. Това е неговото желание.“

Въпреки че Дхритаращра изглеждаше напълно неспособен да приеме добрите му съвети, Видура реши да се върне в Хастинапура. Чувстваше се задължен да го направи, а и знаеше, че въпреки неразумното си поведение Дхритаращра е интелигентен. Видура се надяваше, че ако е близо до царя и го наставлява, е възможно той да приеме съветите му.

След като взе разрешение от Юдхищхира, Видура се завърна в Хастинапура и отиде направо при Дхритаращра, който го посрещна с огромна радост. Царят каза: „О, праведни и безгрешни братко, слава Богу, че се върна! Не можах да заспя миналата нощ, чувствах се напълно изгубен.“

Видура отговори, че е простил на Дхритаращра обидата: „Ти си мой учител и заслужаваш най-голямата ми почит. Дойдох веднага щом Санджая ме извести за желанието ти. О, Царю, съвсем естествено е добродетелният човек да иска да помогне на страдащите. И твоите синове, и синовете на Панду са ми еднакво скъпи, но тъй като Пандавите в момента са в беда, състраданието ми към тях е по-голямо.“

Двамата братя продължиха да разговарят с извинителни и помирителни думи, щастливи, че отново са заедно.

* * *

Дурьодхана обаче изобщо не се радваше на завръщането на Видура. Той събра Шакуни, Карна и Духшасана и каза: „Интелигентният Видура се върна. Той винаги е предразположен към Пандавите. Преди да е успял да убеди царя да ги върне обратно, нека обмислим какво да направим. Ако отново видя Пандавите да благоденстват, няма да мога да го понеса.“

Шакуни се разсмя: „Какви глупости говориш? Пандавите вече отидоха в гората и ще останат там цели тринайсет години. Те се съгласиха да приемат залога и никога не биха нарушили обещанието си. Дори и баща ти да ги моли да се върнат, те няма да се съгласят да го направят, докато срокът на изгнанието им не изтече. Така или иначе няма от какво да се страхуваме. Трябва само да се преструваме, че сме съгласни с баща ти и да изчакаме възможност отново да ги сразим.“

Духшасана приветства думите на Шакуни: „Харесва ми съветът ти, вуйчо.“

Дурьодхана все още бе неспокоен и като видя това, Карна каза: „Царю, ние всички сме твои приятели и доброжелатели. Винаги ще те подкрепяме срещу Пандавите. Няма от какво да се боиш. Но съм съгласен с Шакуни. Братята няма да нарушат обещанието си. А ако по някакъв начин се върнат, ще намерим как да ги сразим отново.“

Дурьодхана се обърна с гръб към съветниците си. Той се изправи край високия прозорец и се загледа в красивите дворцови градини навън. Дишаше бързо и тежко, сякаш извършваше огромно усилие, после покри лицето си с длани и заклати глава. Как би могъл да е щастлив, докато Пандавите бяха още живи?

Карна каза: „Знам какво си мислиш, приятелю. Споделям чувствата ти. Трябва да унищожим Пандавите из корен веднъж завинаги. Играта на зарове не можа да разреши въпроса, тъй като те са още живи.“

Красивото лице на Карна се изкриви от ярост, когато си помисли за Арджуна, отдавнашния му противник. Как копнееше той да се срещнат в битка! Тринайсет години бе прекалено дълго време за чакане. Крачейки насам-натам, Карна продължи разпалено: „Ето какво е откровеното ми мнение, Царю. Да си сложим ризниците, да вземем оръжията си, да се качим по колесниците си и да отидем всички в гората. Да намерим Пандавите и да ги избием. Сега е подходящ момент, тъй като са прогонени и потънали в скръб. Те нямат нито сила, нито влияние. Лесно ще ги победим.“

Всички се въодушевиха от думите на Карна. Това беше правилното решение. Без колебание Дурьодхана разпореди да се подготви огромна армия, която да го придружи. Скоро той пое към гората заедно с Карна и братята си.

Но на излизане от града ги срещна Вясадева. Светецът бе прозрял плана на Дурьодхана с духовната си сила. Той му заповяда веднага да се върне в двореца. Принцът едва успя да се овладее, но не посмя да не се подчини на заповедта на мъдреца, тъй като се страхуваше от силата на проклятието му.

Тогава Вясадева отиде да види Дхритаращра. След като бе подобаващо посрещнат и почетен, той каза: „О, премъдри Дхритаращра, ще ти кажа какво е най-добре за Куру. Изобщо не съм доволен, че изгонихте Пандавите в горите по нечестен начин. Не им ли върнете царството, знайте, че в края на тринайсетата година те няма да са забравили враждата и несъмнено ще избият Кауравите.“

Вясадева седеше на висок трон в събранието на Куру. Той се взря в царя, заобиколен от съветниците и министрите му. Всички те слушаха почтително, докато мъдрецът продължи: „Сега безумният ти син иска да убие Пандавите. Трябва да го спреш. Ако се опита да го направи, ще загуби собствения си живот. О, Царю, Дурьодхана толкова мрази Пандавите и им завижда, че ако не се намесиш в плановете му, той ще причини гибелта на рода Куру.“

Царят се местеше неспокойно, докато Вясадева говореше. Знаеше, че всичко бе по негова вина. Очевидно нямаше как нещата да се поправят. Той наведе глава, а мъдрецът продължи: „Чуй ме внимателно, Царю. Трябва да изпратиш Дурьодхана в гората да слугува на Пандавите. Така ще го отклониш от лошия път и той няма да навреди на никого, а ще направи добро на самия себе си. Възможно е благородните Пандави дори да го заобичат, макар че се съмнявам. Природата, която човек придобива при раждането си, остава за целия му живот. Изглежда невъзможно Дурьодхана някога да успее да се смири пред Пандавите и въобще пред когото и да било друг.“

Мъдрецът огледа събранието: „Какво мислят Бхишма, Дрона и Видура? Какво е твоето мнение, Царю? Трябва да направиш правилното нещо, и то незабавно, иначе е свършено с щастието ти.“

Дхритаращра вдигна дланта си, украсена с блестящи пръстени, постави я на челото си и с въздишка отговори: „О, сияйни, още от самото начало не ми харесваше тази игра на зарове. Мисля, че неустоимата съдба ме принуди да дам разрешението си. Нито Бхишма, нито Дрона, Видура или царица Гандхари одобряват хазарта. Не се съмнявам, че всичко се случи поради заблуждаващата енергия на Бога, мая. Знаех всичко това още тогава, но от бащина обич не съумях да откажа на завистливия Дурьодхана.“

Вясадева каза утешително: „Разбирам как се чувстваш. Синът е най-скъпото за човека. Но защо не приемаш и Пандавите като свои синове? Те страдат в нещастие. Защо не изпитваш съчувствие към тях? Обръщам се към теб, който си ми син. Изпитвам същата обич и към другите си двама синове, Панду и Видура. Ти имаш сто синове, а Панду само пет. Когато мисля за синовете на Панду, винаги се питам как да им помогна. О, най-добър сред хората, ако искаш да запазиш всички Куру живи, заповядай на Дурьодхана да се помири с Пандавите.“

Дхритаращра бавно поклати глава, а брилянтната му корона улавяше слънчевите лъчи, струящи през прозореца: „О, мъдри риши, всичко е точно както казваш. Знам го прекрасно, както го знаят и всички тези царе. Вече съм чувал същия съвет от Бхишма, Видура и Дрона. Но не мога да го последвам. Затова моля те, бъди милостив към Кауравите и дай напътствия на порочния ми син как да поеме по правия път.“

Вясадева, който умееше да вижда миналото, настоящето и бъдещето, каза: „Скоро ще те посети славният мъдрец Майтрея, след като е бил при Пандавите. Той ще посъветва сина ти за благото на рода Куру. Последвайте съвета му без колебание. В противен случай, той ще прокълне сина ти.“ С тези думи Вясадева стана и напусна събранието.

Както бе предрекъл Вясадева, Майтрея скоро пристигна. Странстващият аскет, който имаше сплъстени коси и носеше единствено жезъл и съд за вода, бе приет с цялата необходима почит от Дхритаращра и синовете му. Те го обожаваха с предлагане на аргхя и други ритуали. След това Дхритаращра го настани на скъпоценен трон насред залата и когато той седна удобно, царят го попита: „О, възвишени, приятно ли бе пътуването ти от гората? Щастливо ли живеят петимата велики герои, Пандавите? Ще прекарат ли там всичките тринайсет години? Как може да бъде възстановена братската обич между моите синове и племенниците ми?“

Тъмната кожа на Майтрея сияеше с духовна аура; той помълча за кратко. После огледа присъстващите в залата и каза: „Докато бях на поклонение, достигнах гората Камяка и се срещнах с Юдхищхира и братята му. Те носят еленови кожи и косите им са сплъстени. Заобиколени от риши, братята живеят аскетично, слушайки постоянно стихове от Ведите. Научих от тях за тежките грехове, извършени от Дурьодхана, и за ужасната опасност, пред която сте изправени в резултат на това. Затова дойдох да ви напътствам. Обичта ми към вас е голяма и винаги ви желая доброто.“

Мъдрецът попита как е възможно царят да допуска порочните действия на Дурьодхана? Как са могли Дхритаращра и Бхишма да му позволят да предизвика такава вражда с Пандавите?

„Ти си монархът, Дхритаращра — каза мъдрецът тежко. — Затова можеш да наказваш престъпниците. Светците те порицават, че си допуснал порочни деяния в собствената си съвещателна зала. Не се ли страхуваш от последствията?“

Майтрея се обърна към Дурьодхана, който гледаше намръщен, и меко му каза: „Чуй ме добре, силноръки принце. Думите, които казвам, са единствено за твое добро, също както и на всички Куру, на Пандавите и на целия свят. Недей да враждуваш с Пандавите. Всички те са могъщи като хиляди слонове, добродетелни са и притежават дивна храброст. С голи ръце Бхима уби трима огромни ракшаси, врагове на боговете, които бяха способни да придобиват какъвто облик пожелаят. Той уби и тримата — Хидимба, Бака и Кирмира — с лекотата на тигър, погубващ малко еленче. Нима не помниш как същият този Бхима уби в двубой непобедимия Джарасандха? Кой е толкова безразсъден, че да враждува с подобни герои, които имат за съюзници Кришна, Друпада и синовете му? Приеми съвета ми, скъпи сине, и се помири с тях. Не си навличай тази беда.“

Дурьодхана отмести поглед и не отговори нищо. Той оголи бедрото си и силно го удари, а после наведе глава. Протягайки крака сякаш от скука, започна да трие пода със стъпало.

Виждайки безочието на Дурьодхана, очите на Майтрея почервеняха от гняв. Той докосна осветена вода и улавяйки свещения шнур, висящ през рамото му, изрече с гръмовен глас: „Нагъл нахалнико, щом не уважаваш думите ми и пренебрегваш съвета ми, скоро ще си понесеш последствията! В страшната война, която ще избухне заради твоите прегрешения, Бхима ще смаже бедрото ти със своя боздуган.“

Дхритаращра се разтревожи много. Той опита да успокои и удовлетвори Майтрея с любезни думи, молейки го да има милост към Дурьодхана: „Велики мъдрецо, той е млад и лекомислен. Не приемай поведението му за обида.“

Майтрея каза, че ако Дурьодхана се помири с Пандавите, проклятието ще бъде премахнато. В противен случай няма да го отмени.

Дхритаращра се почувства облекчен, че проклятието на Майтрея може да бъде избегнато. После той каза: „О, мъдрецо, чували сме как Бхима е убил Хидимба и Бака, но не знаем за Кирмира. Какъв е бил този демон? Какви са били силите му и как е бил убит? Копнеем да научим всичко.“

Майтрея отговори: „Няма да разкажа нищо повече в това събрание, защото Дурьодхана пренебрегна думите ми. Видура знае добре историята за Кирмира.“ С тези думи мъдрецът стана и бързо излезе от залата и от града.

Когато оскърбеният мъдрец си замина, Дхритаращра помоли Видура да разкаже историята. Видура започна: „О, Царю, чух този разказ от Юдхищхира, докато разговарях с него в гората. След като напуснали Хастинапура, Пандавите пътували три дни и три нощи, когато най-сетне пристигнали в гората Камяка. Докато вървели през нея в страховитите нощни часове, срещнали ужасяващ ракшас с пламтящи очи. Той бил висок колкото цяло дърво и държал запалена факла. С разперени ръце и крака, сякаш клони на огромно дърво, той препречил пътя на Пандавите. Имал осем кучешки зъба, стърчащи от широко отворената му уста, а очите му били с цвят на мед. Огненочервената му коса стърчала нагоре и целият приличал на купчина облаци с проблясващи светкавици, украсени с ята жерави. Ревейки като гръмотевица, той разпрострял ракшаската си магия и парализирал сетивата на Пандавите.“

Пандавите срещнали ужасяващ ракшас с пламтящи очи.

Събралите се слушаха като омагьосани разказа на Видура: „Птиците и животните се разпръснали навсякъде само като чули ужасяващия рев на демона. Изплашени елени, биволи, леопарди и мечки тичали във всички посоки. Гората изглеждала сякаш че се тресе от движението на зверовете. Извил бурен вятър, вдигнали се вихрушки от прах. Както скръбта е най-големият враг на петте сетива, така бил и този ракшас за петимата Пандави. Проследявайки отдалече облечените в еленови кожи и въоръжени братя, ракшасът препречил пътя им като планината Майнака. Когато Драупади видяла ужасяващото създание, тя затворила очи и застанала между съпрузите си като развълнувана река между пет хълма. Дхаумя веднага зашепнал ведически мантри, за да противодейства на магията на ракшаса, вятърът стихнал и прахта изчезнала. Като видял, че силата му среща отпор, очите на ракшаса се разширили от гняв и той заприличал на самата Смърт.

Юдхищхира му казал сурово: «Кой си ти? Какво искаш от нас?»

Ракшасът отговорил: «Аз съм Кирмира, побратим на Бака. Живея добре в тази непристъпна гора. Кои сте вие, които идвате днес, за да ми станете храна?»

«Ние сме петимата синове на Панду — отговорил Юдхищхира. — Изгонени сме от царството си и искаме да прекараме изгнанието си в тази гора, в която ти властваш.»

Когато разбрал самоличността им, ракшасът изревал от радост: «Ха! Какъв късмет! Днес съдбата осъществи отдавнашното ми желание. Скитах наоколо с надеждата да срещна Бхима, убиеца на моя побратим. Сега той стои пред мен в най-дълбоката тъмнина на нощта, когато силата ми е най-голяма и съм най-гладен. Преоблечен като брамин, този окаяник уби моя побратим и открадна сестра му. Сега ще го унищожа и ще си отмъстя. Ще го убия и ще поднеса кръвта му на напусналата душа на Бака. Така ще се освободя от дълга си към моя побратим. Ще изям Бхима, поглъщайки го, както Агастя погълнал асура Ватапи.»

Юдхищхира извикал на ракшаса: «Това няма как да стане!» Могъщият Бхима веднага отскубнал огромно дърво и окършил клоните му, а същевременно за един миг Арджуна опънал лъка си и застанал в готовност с приготвена стрела. Бхима възпрял брат си и се отправил сам към демона. Затягайки дрехата си, той го предизвикал гневно: «Ела и се бий, окаянико!», втурвайки се към ракшаса с дървото в ръце. Така както Индра хвърля мълнията си, Бхима с всичка сила стоварил дървото върху главата на Кирмира. То се разцепило на парчета, но демонът не помръднал. Той запратил пламтящата си главня по Бхима и тя полетяла насреща му като светкавица. Бхима бързо се хвърлил на земята и ритнал факлата настрани с левия си крак.

Ревейки страховито, ракшасът сам изтръгнал високо дърво и се нахвърлил върху Бхима като Ямараджа, размахващ смъртоносния си жезъл. Двамата изскубвали дърво след дърво, като ги хвърляли и трошели едно в друго, докато се биели. Битката напомняла древното сражение между Вали и Сугрива. Скоро обширна област от гората останала без дървета. Тогава яростният демон вдигнал и хвърлил по Бхима огромна скала, но той я уловил и я хвърлил обратно. Кирмира се втурнал към него с разтворени ръце, както Раху се нахвърля да погълне слънцето. Двамата се вкопчили един в друг и се завъргаляли по земята като два побеснели бика в смъртоносна борба.

Битката била свирепа и жестока и продължила около час. Бхима показвал силата си, знаейки, че Драупади го гледа. После той си спомнил обидата, която Дурьодхана нанесъл на принцесата. Поглеждайки демона, сякаш е самият Каурава, Бхима усетил гнева му да нараства. Той сграбчил ракшаса, както един подлуден слон хваща друг. Кирмира също се вкопчил в Пандава, но Бхима го вдигнал и го хвърлил със сила на земята. После уловил демона през кръста и започнал да го разтърсва, както вятърът люлее дърветата. Докато се клател така, людоедът се протегнал и с цялата си мощ се вкопчил във врата на Бхима. Бхима непрестанно го вдигал и го блъскал в земята, макар демонът да го стискал с ръце като преса.

Земята се люлеела, а гората ехтяла от звука на удрящото се в земята тяло на Кирмира. Той ревял пронизително като фалшиво свирещ тромпет. Бхима го вдигнал и го завъртял с чудовищна сила. Виждайки, че ракшасът губи съзнание, той го хвърлил на земята, поставил коляно на гърдите му и го задушил. Когато демонът умрял, Бхима казал: «Злощастни грешнико, вече няма нужда да утешаваш роднините на Бака и Хидимба, защото сега те изпратих при тези мъртви демони.»

Като оставил тялото на Кирмира да лежи насред пътя със свалени дрехи и украшения, Бхима се върнал при братята си. Те го наобиколили и поздравили за подвига. После, поставяйки отново Драупади в средата на групата, навлезли по-дълбоко в гората.“

Събранието бе смаяно от този разказ. Видура завърши: „Това е, което научих от Юдхищхира. Минавайки през гората, аз сам видях тялото на ракшаса, смазано от ударите на Бхима.“

Дхритаращра въздъхна и не каза нищо. Той ставаше все по-неспокоен. Бхима се бе заклел да убие всичките му синове. Кой и какво биха го спрели да изпълни обещанието си? Сърцето на царя изгаряше от безпокойство, докато бавно вървеше към покоите си.

24.
Нравствените напътствия на Юдхищхира

Когато Кришна научи вестта за изгнанието на Пандавите, той реши да отиде да ги види в гората, като покани Баларама, Шикханди, Дхрищадюмна и други царе да го придружат. С тях тръгна и Субхадра със сина си и всички заедно потеглиха към гората Камяка. Виждайки Юдхищхира и братята му, облечени в еленови кожи и лишени от царството си, Баларама и Кришна се разгневиха.

Кришна каза: „Не мога да търпя такава несправедливост. Земята ще попие кръвта на Дурьодхана, Карна, Шакуни и Духшасана. След като избием и тях, и съмишлениците им, ще върнем Дхармараджа на трона. Тези коварни хора заслужават да бъдат убити. Това съответства на вечния морал.“

Кришна избухна в гняв; той изглеждаше готов да изпепели цялото творение. Арджуна бързо опита да го успокои, припомняйки различните му удивителни дейности:

„О, Кришна, великият мъдрец Вясадева ми е казвал, че ти си причината на сътворението, ти си вдъхновителят на всички умове, ти си началото и краят на всички неща. Целият аскетизъм почива в теб, ти си въплъщението на всички жертвоприношения, вечният Върховен Бог. Всички богове са зависими от теб, ти си източникът на вселенския творец Брахма. О, силноръки Кешава, ти много пъти си се появявал на Земята в различни инкарнации.“

Приемайки Кришна за източник дори на всемогъщия Бог Вишну, Арджуна описа различните Вишну аватари, появили се в миналото. „О, Кришна, като Нарасимха ти уби силния асура Хиранякашипу; като сина на Адити, Вамана, покри цялата вселена с три крачки. О, душа на всички същества, като изпълваш небесата, ти сияеш в тялото на слънцето, вдъхвайки му собствения си блясък.“

Арджуна продължи да възславя дейностите на Кришна в настоящето му проявление: „Ти уби много демонични царе, ожесточени врагове на боговете, о, Джанардана, и прояви тук на Земята свещения, вечен град Дварака, искрящ във великолепие, винаги населен с мъдреци. Завистта, лъжата, злобата и жестокостта не докосват теб, който си вечният приятел и доброжелател на всички създания. Нарада ми е казвал, че в края на епохата всички подвижни и неподвижни неща влизат в твоето тяло. О, Кришна, славата ти няма предел. Това, за което споменах, е съвсем незначителна част.“

Докато говореше, Арджуна усети да го обзема божествен екстаз. Гласът му се разтрепери и той бе неспособен да продължи. Удовлетворен и успокоен от изразената любов от Арджуна, Кришна каза: „Ти си мой и аз съм твой. Всичко мое е и твое. Онзи, който те ненавижда, ненавижда и мен; който те следва, следва и мен. Преди ти беше Нара, а аз Нараяна. Въпреки че сме двама, ние сме като един. Никой не може да проумее нашата единност и различие.“

Драупади, която изглеждаше дори още по-красива облечена в меките си еленови кожи, се приближи с допрени длани и каза на Кришна: „О, неудържими, всички велики риши те описват като Върховния Бог. Цялата вселена се намира в теб, ти си подслонът на всички мъдреци и аскети. Както децата си играят с играчките си, така и ти се забавляваш с боговете. Никога бедствие не сполетява онези, които търсят закрилата ти. О, убиецо на демони, как тогава аз, която съм жена на Пандавите, сестра на Дхрищадюмна и твоя предана, бях така унизително оскърбена от Кауравите?“

Тъмните очи на Драупади се напълниха със сълзи, докато говореше. Субхадра също заплака, прегърнала Драупади през раменете. Припомняйки си играта на зарове, Драупади се разгневи: „Защо, О, Кришна, петимата ми съпрузи седяха безмълвни, докато ме унижаваха порочни и нищожни хора? Жалко за силата на Бхима, жалко за прехваления Гандива на Арджуна, които не можаха да защитят една нещастна жена, при това собствената им съпруга. Позор за Бхишма и Дхритаращра! Въпреки че съм тяхна снаха, те бяха съгласни да ме видят робиня!“

Драупади скри лице в дланите си, които приличаха на лотосови пъпчици, а раменете й се разтресоха в ридания. След малко тя възвърна самообладанието си, пое си дълбоко дъх и добави: „О, Кришна, ти си единственият ми подслон. Заслужавам закрилата ти по четири причини: заради роднинската ни връзка, заради приятелството ни, заради почитта, с която се отнасяш към мен, и поради това, че ти си моят Бог.“

Кришна отговори: „Прекрасна моя, ще видиш жените на онези, които те разгневиха, да ридаят така, както ти плачеш сега, когато съпрузите им паднат мъртви на бойното поле с покрити със стрели тела, потънали в кръв. Не тъгувай. Ще направя за Пандавите всичко, каквото е по силите ми. Ти ще бъдеш царица на царе. Казвам истината. Небето може да се сгромоляса и Хималаите да се преместят, земята може да се разтвори и океаните да пресъхнат, но знай със сигурност, о, Драупади, че моите думи никога не са лъжа.“

Драупади се успокои от думите на Кришна. Тя не се съмняваше, че той действа единствено заради висшето й благо. Принцесата погледна към Арджуна, който каза: „О, лотосоока, не плачи. Онова, което е казал Кришна, ще се сбъдне. Няма как да е иначе.“

Изправен край сестра си, Дхрищадюмна заяви: „Ще убия Дрона, брат ни Шикханди ще убие Бхишма, Бхима ще убие Дурьодхана, а Арджуна ще убие Карна, който така непоносимо те оскърби в залата. Мила сестро, щом ни помагат Рама и Кришна, дори Индра не може да ни противостои, какво да говорим за синовете на Дхритаращра.“

Всички присъстващи се обърнаха към Кришна. С поглед, устремен към Юдхищхира, Кришна каза: „Владетелю на земята, ако не бях зает някъде другаде по това време, щях лично да дойда и да спра тази игра на зарове. Обяснявайки злините, които предизвиква хазартът, бих спечелил подкрепата на Бхишма, Дрона, Крипа и Бахлика. Заедно с тях със сигурност щяхме да отклоним слепия цар от коварната му цел.“

Брамините се събраха да чуят думите на Кришна, а той ги погледна с обич: „Извънбрачният секс, хазартът, ловът и пиянството са четирите злини, които измъчват хората и ги лишават от благоденствие. Хазартът особено се отличава с това, че пропилява имуществото и богатството и носи нещастие. Той води единствено до обиди и ненавист.“

Кришна каза, че би посочил това на Дхритаращра, а ако царят не искаше да го послуша, би използвал сила, за да го накара да се осъзнае: „А ако някой подкрепеше Дхритаращра в невежеството му, бих ги унищожил всичките. Несъмнено щеше да се случи така, Царю, ако тогава не бях надалеч от Дварака. Едва след като се завърнах, Сатяки ме извести за събитията в Хастинапура. Незабавно щом научих тези вести, аз дойдох тук. Сърцето ме боли, като ви виждам потънали в нещастие, връхлетени от тази беда.“

Юдхищхира попита Кришна къде е бил по време на играта на зарове. Кришна обясни, че е водил битка с цар Шалва, приятел на Шишупала. Когато Шалва научил, че Кришна е убил Шишупала, той нападнал Дварака, докато Кришна бил в Индрапрастха. Шалва притежавал огромен въздушен кораб, наподобяващ летящ град. Бил получил този удивителен дар от Шива. Шалва го използвал в битките като крепост, от която да напада враговете си. Използвайки всевъзможни оръжия, той предизвикал Кришна, без да знае, че него го няма в Дварака. След като нанесъл опустошения в града, той се прибрал в своята столица.

Тъй като Юдхищхира се интересуваше, Кришна описа с подробности битката, състояла се между Шалва и воините на Дварака. После той разказа на Пандавите как, след като се завърнал в Дварака и научил за атаката на Шалва, бе отишъл лично да се бие с него. Било страшно сражение. Шалва бил придобил могъщи мистични сили чрез своя аскетизъм. Докато се биел с Кришна, той създал илюзията, че привидно убива бащата на Кришна, Васудева, на самото бойно поле. Чрез мистичната си мощ Шалва хвърлял по Кришна и армията му порои от стрели, боздугани, крилати копия, пики, гръмотевици, куршуми, ракети, мечове, секири и всякакви други оръжия. Но накрая Кришна убил Шалва и унищожил въздушния му кораб със Сударшана чакра.

Кришна завърши разказа си: „Затова, Юдхищхира, не можах да дойда в Хастинапура. Играта на зарове се е състояла тъкмо след като бях убил Шалва и бях зает с възстановяването на Дварака. Ако бях дошъл, Дурьодхана нямаше да е вече между живите, а тази игра на зарове никога не би се състояла. Какво мога да направя сега? Трудно е да задържиш прилива след като дигата се е скъсала.“

Кришна се изправи да си върви с думите, че не може да направи нищо за Пандавите, преди да изтекат тринайсетте години. Той знаеше, че Юдхищхира и братята му са твърде добродетелни, за да нарушат дадената дума. Те несъмнено щяха да прекарат в гората този период от време. Затова Кришна им каза, че ще се върне да ги посети в края на тяхното изгнание и че, ако Дурьодхана не им върне царството, тогава е ясно, че ще има война, в която Кауравите и съмишлениците им ще бъдат унищожени.

Пандавите се сбогуваха с Кришна и спътниците му; Арджуна с нежна обич изпрати Субхадра и техния малък син, Абхиманю. Последван от Дхрищадюмна и останалите царе, Кришна напусна гората на златната си колесница, блестяща като слънце. Когато гръмовният звук от колелата на колесниците заглъхна в далечината, Юдхищхира каза на братята си да се приготвят за заминаване. Той искаше да навлезе по-надълбоко в Камяка, за да намери подходящо място, където да прекарат изгнанието си.

Все още придружавани от стотици брамини, братята поеха из гората. След известно време стигнаха до широко езеро, наречено Двайтавана. Лебеди, чакраваки и други грациозни птици плуваха във водите му, а плитчините му бяха изпъстрени с червени, сини и бели лотоси, така уханни, че въздухът тегнеше от аромата им. Много плодни дървета, натежали от златисти плодове, растяха по бреговете. Пауни, чакора, кукувици и всякакви други птици пееха сладостните си песни, играейки сред клоните. Братята видяха много сиддхи и чарани да се разхождат из гората и по бреговете на езерото; близо до самата вода седяха безмълвни и неподвижни риши, с умове съсредоточени във върховния Брахман.

Юдхищхира се разведри; това място бе така красиво. Там щяха да останат. Братята отпочинаха под голямо баняново дърво, наподобяващи пет огромни слона в подножието на планина. После Дхаумя извърши свещени ритуали, за да пречисти поляната, където щяха да издигнат колибите си, и всички започнаха да строят.

Като заживяха в тази гора, Пандавите изглеждаха като много Индра сред боговете. Те служеха на ришите и брамините, като им поднасяха превъзходни плодове и корени. Дхаумя и останалите жреци всекидневно извършваха жертвени ритуали в чест на боговете и на предците на Пандавите. Те неспирно мислеха за Кришна и прекарваха дните си, вслушани в рецитираните от брамините ведически текстове.

Скоро след като дойдоха в Двайтавана, ги посети неостаряващият мъдрец Маркандея. Казваха, че Маркандея живее от зората на сътворението и знае всичко, което се е случвало през историята на вселената. Той поздрави Пандавите с обич и прие обожанието им. Мъдрецът, чието тяло сияеше с духовна светлина и изглеждаше като шестнайсетгодишен младеж, им се усмихна. Те му напомняха за Рама и Лакшмана, които също бяха изгнаници в горите преди стотици хиляди години. Мъдрецът бе посетил и тях.

Откакто бяха дошли в гората, мъката на Юдхищхира за онова, което бе причинил, бе започнала да го поглъща. Виждайки усмихнатия Маркандея, той попита: „О, прославени, всички аскети тук скърбят за участта ни. Защо ти единствен така радостно се усмихваш?“

„Не се радвам на бедата ви, сине мой. По-скоро съм смаян доколко положението ви напомня това на Рама, сина на Дашаратха. Той също страдаше поради неизменната си правдивост, също живя в гората в изгнание няколко години. Помня, че го срещнах преди хиляди лета да скита из планината Ришямукха със своя лък. Също като вас и Рама бе великодушен и непокварен, и също като вас отиде в гората от синовно послушание към баща си. Затова се усмихвам. Независимо колко сме силни, не можем да превъзмогнем сътресенията, които ни поднася съдбата. Затова никой не бива да действа недобродетелно, като си мисли: «Аз съм могъщ.»“

После Маркандея увери Юдхищхира, че също като Рама и той ще си възвърне царството от Кауравите, когато срокът на изгнанието му изтече. Обещавайки да ги посети отново, докато още са в гората, мъдрецът продължи пътя си на север.

* * *

Докато Пандавите живееха край Двайтавана, мястото бе постоянно изпълнено със звуците на ведически химни. Цялата област стана свята като самата обител на Брахма. Мелодиите на мантри от Яджур, Риг и Сама Веда, пленяващи и радващи сърцето, се смесваха с могъщия тътен от тетивата на лъковете на Пандавите. Те усъвършенстваха бойните си умения, ходейки на лов за опасни горски животни. Според законите на писанията убиваха тигри, глигани, диви бикове и други зверове в гората Камяка, защитавайки от нападенията им мъдреците, заети с медитации и жертвоприношения.

Юдхищхира обичаше да общува с брамините. Сега, живеейки сред тях, умът му стана умиротворен и ведър и тъгата му се разсея. Всички велики риши на света дойдоха в Двайтавана да поседят с него — Нарада, Вясадева, Васища, Бхригу, Ангира, Кашяпа и други — и всичките го почитаха, както небесните светци почитат Индра. Юдхищхира отвръщаше на почитта им и прекарваше времето си в духовни беседи с тях. Всъщност горският живот започна да му харесва. В много отношения той бе за предпочитане пред обременителната и често пъти тежка задача да бъде цар. Финият син на Дхарма бе щастлив да живее простичкия живот на духовността, но винаги пазеше в ума си дадения му от Бога дълг да бъде кшатрия. Тази отговорност не можеше да се изостави по прищявка — макар и неприятен, дългът винаги трябваше да се изпълнява за удовлетворение на Бога. Така, със смесени чувства, Юдхищхира живееше в гората, очаквайки деня, когато отново щеше да поеме задълженията на владетел.

Драупади обаче още скърбеше. За нея събитията, довели до изгнанието им, бяха непоносимо тежки и тя изгаряше от унижението, което всички бяха понесли от Дурьодхана. Седейки една вечер насаме с Юдхищхира, тя му разкри чувствата си: „О, Царю, когато си мисля как порочният Дурьодхана и съмишлениците му живеят щастливо в Хастинапура след като ни изгониха в гората, сърцето ми гори. Той несъмнено се наслаждава на нещастието ни. Когато ти заминаваше за горите, всички Куру плачеха, освен злонамерените Дурьодхана, Карна, Шакуни и порочният Духшасана.“

Драупади отново се разрида, спомняйки си прощалните си думи с Кунти и Гандхари. И двете страдаха от нейното унижение. Колко време трябваше да мине, преди да бъде отмъстена, а злосторниците наказани?

„Като те виждам седнал на тази сламена рогозка и си спомням трона ти от слонова кост с инкрустирани скъпоценни камъни, мъката ми е такава, че едва успявам да те погледна. Тялото ти е изцапано с речна кал, а някога бе помазано с най-хубавия сандалов балсам. Тогава носеше скъпи копринени дрехи, а сега си облечен в еленови кожи и дървесно лико. Как мога да понеса да виждам останалите си съпрузи, на които преди прислужваха безброй слуги, сега да обикалят гората в търсене на храна?“

Скръбта на Драупади внезапно премина в гняв: „И всичко това се дължи на коварните интриги на порочни хора! О, Царю, нима участта ти не предизвиква у теб гняв? Защо си толкова спокоен? Виж Бхима, който отново и отново те поглежда. Възпиран единствено от обичта си към теб, той не стана да накаже Кауравите. От уважение към обещанието ти, седи и сдържа гнева си. Виж Арджуна. Той знае какво мисли Бхима и постоянно го усмирява. Чрез силата на лъка Гандива Арджуна подчини хиляди царе да служат на брамините на твоята Раджасуя. Сега същият този Арджуна е покрусен от мъка. Как не те разгневява това? Погледни младите синове на Мадри: те са ти толкова скъпи, колкото и на майка ти Кунти, а сега са принудени да живеят тежкия живот на аскети. Нима това не те разгневява?“

Юдхищхира слушаше мълчаливо думите на съпругата си и внимателно размишляваше над тях. Тя несъмнено имаше право да е гневна и разочарована. Той го знаеше и се чувстваше напълно отговорен. Царят остана мълчалив, докато съпругата му продължаваше:

„Не мога да разбера защо не предприемеш нещо, за да накажеш Кауравите. Без съмнение след всичко, което се случи, подобен отговор би бил в съответствие с нравствеността. Нима вече си неспособен да разграничаваш? На един кшатрия винаги подобава да прояви гняв, когато е извършен грях, а Кауравите несъмнено извършиха грях. Как можеш да седиш тук, сякаш си им простил? Ако един цар не умее да различи кога е време да се разгневи и кога е време да прости, той е погубен.“

Красивата Драупади съсредоточено се вгледа в очите на Юдхищхира без да спира: „И аз познавам писанията. Там се казва, че Дурьодхана и братята му заслужават да бъдат наказани. Писанията разкриват, че смиреният и вечно прощаващ човек е винаги потъпкван, докато онзи, който е силен и напада другите, когато е време, е почитан като цар.“

Юдхищхира погледна със съчувствие съпругата си. Тя бе изстрадала толкова много и ако имаше нещо, което да вълнува сърцето му, това бе нейното страдание, за което се чувстваше отговорен. Сърцето му още изгаряше при мисълта как я бяха довлекли в залата за събрания. Болката от този миг щеше да му остане за цял живот. Но сега не бе време да се води война. Драупади не осъзнаваше цялостната ситуация. Той нежно отговори: „Умна моя, чрез гнева понякога може да печелим богатства, но в крайна сметка той погубва човешкия род. Истинското благоденствие увенчава онзи, който е победил гнева, а който се намира под властта му, среща гибел. Гневът е коренът на всяко нещастие. Гневният човек върши в слепотата си грехове. Гневният човек би убил дори учителя си и би оскърбил онези, които заслужават почитта му. Той не умее да прави разлика между правилно и погрешно. Няма нищо, което гневният човек да не би казал или направил, дори и сам да се хвърли в Смъртта. Като знам това, аз няма да се поддам на гнева, Драупади. По-скоро ще се боря да го овладея.“

Драупади го слушаше с благоговение. Тя знаеше, че разбирането на съпруга й за нравствеността и религията бе ненадминато. Той можеше да учи дори боговете. Седейки на простата си рогозка от трева куша, Юдхищхира продължи:

„Когато слабият човек е потискан от друг по-силен, той не трябва да показва гняв, защото ще причини собствената си гибел. Нищо благоприятно не очаква онези, които се погубват сами. Затова слабият трябва винаги да овладява гнева си. Единствено глупакът възвеличава гнева, считайки го за равностоен на силата. Мъдрият се държи надалеч от гнева. За гневливия е трудно да постигне великодушие, доблест, смелост, умения и другите качества, които притежава човекът с характер. Мъдрите считат за човек с характер онзи, който обуздава гнева си. Благородните винаги славят такъв човек, защото разбират, че който прощава, винаги печели. Който потиска гнева си дори когато е предизвикван, го очаква щастливо бъдеще. Затова се казва, че мъдрият, бил той силен или слаб, дори и да се намира в беда, трябва винаги да прощава на оскърбителя си.“

Братята на Юдхищхира се събраха и седнаха да слушат, докато той продължи да описва величието на прошката: „Нямаше ли опрощаващи хора в този свят, хаосът скоро щеше да го превземе. Ако царете и останалите управници даваха път на гнева, нещастните хора скоро биха срещнали гибелта си. Ако поданиците не изтърпяваха съветите на висшестоящите, грехът би пуснал корен и би унищожил човечеството. Ще ви цитирам един стих, изречен в древността от мъдреца Кашяпа: «Прошката е добродетел, прошката е жертва, прошката са Ведите. Прошката е чистота и изкупление; тя е истина, праведност и религия; тя е светият Нараяна. Прошката поддържа вселената: учейки се да прощава, човек достига вечните сфери на блаженството.»

Как бих могъл тогава да се откажа от прошката, нежна моя, която е основата за духовността, истината и мъдростта в трите свята? И този, и следващият свят принадлежат на опрощаващия човек. Затова прошката се счита за висша добродетел.“

Юдхищхира се усмихна на съпругата си: „Бхишма, Дрона, Видура, Крипа и останалите старейшини на Куру желаят мир. Вясадева и другите риши също славят мира, Панчали. Затова нека най-напред опитаме да уредим нещата с мир. Ако Дхритаращра се изкуши и не ни върне царството, тогава родът Бхарата ще бъде унищожен. Но нека не съм аз причината за това, принцесо. Прошка и смирение — две неща напълно непознати на Дурьодхана — са качествата на онзи, който владее себе си. Те са вечната добродетел. Затова ще ги следвам.“

Драупади все още имаше съмнения. Щом добродетелта носи на човек победа и щастие, тогава защо Юдхищхира бе сполетян от подобно бедствие? Той никога, при никакви обстоятелства не се отклоняваше от добродетелта. Дори по време на играта на зарове действаше единствено с добродетелни намерения. А сега постигна нещастие, докато греховният Дурьодхана се наслаждаваше на благоденствие. Принцесата каза: „Аз мисля, Царю, че макар ти винаги да закриляш добродетелта, добродетелта не те закриля. Дори боговете знаят, че ти живееш единствено от добродетел. Сигурна съм, че по-скоро би изоставил братята си и мен, отколкото да изоставиш добродетелта. Служиш на брамините с всичко, което притежаваш. Никога не пренебрегваш по-старшите, равните и дори по-нисшите от теб. Въпреки че завладя цялата земя, ти не се възгордя. Извършваше велики жертвоприношения и раздаваше обилни подаяния. Дори сега, в изпълнения с трудности горски живот, добродетелта ти не е засегната ни най-малко.“

Драупади погледна съпруга си в очите и изрази това, което искаше да каже: „Въпреки всичко обаче, интелигентността ти се помрачи по силата на съдбата и ти проигра всичко — богатството, царството, братята си, дори мен. Как е възможно човек като теб, чистосърдечен, фин, кротък, великодушен и правдив, да се увлече по хазарта? Хазартът е порок. Просто не разбирам как е възможно това?“

Макар Драупади да знаеше, че всичко е под властта на Върховния Бог, тя усещаше вярата си разколебана пред привидно необяснимото поведение на Юдхищхира.

„Царю, несъмнено всички същества са подтиквани да действат от Бога, като кукли от кукловод. Никой не преживява и един миг независимост. Бог ни дава щастие и страдание в съответствие с резултатите от дейностите ни. Всички зависим от Бога. Той ни събира едни с други, използвайки ни като инструменти за осъществяване на собствената ни карма. Затова ми се струва, че именно Бог ни постави в тази беда. Но как можа той да позволи такава несправедливост, толкова противна на пътеките на добродетелта и истината? А ако той не е отговорен, значи контролиращият принцип е над всичко. Ако действията не са обвързани с последиците, то аз тъгувам за тези, които са безсилни.“

Юдхищхира виждаше, че жена му е объркана от мъка и скръб. „О, нежна моя, родена от жертва, въпреки че думите ти са приятни и добре изразени, те са атеистични. Никой не трябва да действа добродетелно, само за да получи плодовете на това действие. Такъв порочен търговец на добродетел никога няма да постигне резултата. Аз практикувам добродетел, единствено защото искам да следвам Ведите и да удовлетворя Бога. Ведите казват, че онзи, който се съмнява в добродетелта, ще се прероди сред зверовете. Който не вярва в религията, в добродетелта и в думите на мъдреците, не може да достигне сферите на безсмъртието и блаженството. Подобен човек бива считан за по-долен от крадец.“

Драупади наведе глава, докато съпругът й продължи: „О, прекрасна моя с нежно тяло, ти си видяла с очите си резултатите от добродетелта в такива безсмъртни светци като Маркандея, Вясадева, Майтрея и божествения мъдрец Нарада. Всички тези сияйни и вечноблажени мъдреци определят добродетелта като най-висшия дълг. Ако благочестието, практикувано от добродетелните, не носеше резултати, този свят още отдавна би потънал в мрак. Никой не би търсил освобождение, нито би се опитвал да получи познание или дори богатство. Хората щяха да живеят като животни, а светът щеше да бъде хвърлен в хаос.“

Брамините, които също бяха дошли да слушат Юдхищхира, закимаха одобрително. Вечерта се бе спуснала и в широкото празно пространство, където седяха, загоряха огньове. Драупади чуваше пукота на съчките и песента на щурците, докато Юдхищхира продължаваше да говори: „Недей да се съмняваш в добродетелта, защото не виждаш резултатите й, Панчали. Несъмнено плодовете ще се проявят с времето, също както и плодовете на греха. Резултатите от истинската добродетел са вечни и неунищожими, и отвеждат човека до най-висшите сфери на блаженството. Затова недей да говориш така за Бога. Опитай се да разбереш Върховния и неговите желания. О, Драупади, винаги го почитай. Това е за твое добро.“

Сълзи се стичаха от очите на Драупади. Тя знаеше, че думите на съпруга й са истина. Бог бе непогрешим приятел на живите същества и винаги им желаеше доброто. Но нима някой можеше да разбере Бога? Действията му бяха неразгадаеми. Никой не бе способен да проумее плана му. Привидната превратност за добродетелните Пандави — при това настъпила след необяснимите действия на Юдхищхира — бе неразбираема и необикновена.

Драупади въздъхна: „Приемам това, което казваш, о, най-добър сред хората. Несъмнено Бог дарява на всички същества резултатите от собствените им действия. Дори ако внезапно ни сполети бедствие или пък щастие, трябва да ги приемаме като резултат от някакво действие в предишен живот. Но освен съдбата съществува и усилието. Човек, който не полага усилия, ще се провали. Сега мисля, че ти трябва да направиш усилието да си възвърнеш царството. Дори да не успееш, поне всички ще знаят, че си направил каквото е било по силите ти. Въпреки че резултатите не са в нашите ръце, ние трябва да изпълняваме дълга си. Мъдрите винаги порицават бездействието. Защо ти в такъв случай бездействаш? Това е съмнението ми.“

Драупади замълча. Тогава, развълнуван от думите й, Бхима почувства, че трябва да каже каквото мисли. Той също бе гневен и горският живот му бе нетърпим. Не го измъчваше толкова аскетизмът, колкото постоянната мисъл, че Дурьодхана и братята му се наслаждават на нечестно спечелените богатства. Защо Юдхищхира трябваше да страда мълчаливо? Драупади бе права. Време бе да направят нещо. Бхима избухна: „О, Юдхищхира, какво се надяваш да спечелиш, живеейки като аскет? Ти не си йоги, а цар! Трябва да вървиш по пътя на царете. Дурьодхана отне царството ти като немощен чакал, който отмъква плячката на лъвове. Как можеш да търпиш това? Как можеш да се откажеш от богатството си, което за нас бе източник едновременно на благочестие и наслаждение, в замяна на тази незначителна добродетел, наречена «спазване на обещанието»? Ясно е, че не успяваш да различиш кое е наистина важно.“

Юдхищхира остана спокоен, докато Бхима изливаше дълго сдържания си гняв. Гората ехтеше от думите му, гласът му бе дълбок и мощен: „О, Царю, единствено заради твоето неблагоразумие изгубихме царството си. Единствено, за да удовлетворим теб, позволихме на Дурьодхана и братята му да ни заграбят по подобен начин богатството и да ни унижат с такава болка. По твоя заповед предизвикахме скръб у приятелите си и наслада у враговете си. Безумие бе, че не избихме Кауравите още тогава на място. Вместо това, ние покорно дойдохме в гората — действие, подобаващо на страхливци. Кришна не го одобрява, нито Арджуна, нито близнаците, нито аз. О, Царю, да не би отчаянието ти да е причина да изгубиш мъжествеността си под претекста, че вършиш добродетел? Само страхливецът изпитва отчаяние, неспособен да си възвърне онова, което е изгубил.“

Бхима настояваше, че така наречената добродетел, която предизвиква нещастие, не е никаква добродетел. Каква полза от добродетелта сама за себе си? Нека царете практикуват добродетел, за да процъфтява царството им, и за да постигнат наслада. И трите неща — добродетел, печалба и удоволствие — трябва едновременно да се преследват. Никое не бива да се постига за сметка на другото. „Нима си загубил разбирането за присъщия си дълг? Ти си могъщ воин, подкрепян от други силни мъже. Използвай тази сила, за да си възвърнеш законното царство. Когато установиш властта си, тогава придобивай религиозни заслуги, като управляваш благочестиво и раздаваш подаяния на брамините. Отказвайки се от обещанието си да останеш в гората, ти ще отхвърлиш един по-нисш принцип заради висшето добро.“

Бхима се поуспокои: „Брамините и народът искат да ги управляваш. Те всички ненавиждат Дурьодхана. Можеш да си възвърнеш царството; имаш Арджуна и мен, готови да ти помогнем. Кой ще ни се противопостави в битка? Нека приложим стратегия и сила, и да си върнем онова, което ни принадлежи. Това е наш дълг.“

Юдхищхира помълча известно време, призовавайки търпението си. После вдигна поглед към Бхима: „О, потомъко на Бхарата, не мога да те упреквам, че ми причиняваш болка с острите си като стрели думи. Вярно е, че заради безразсъдството си навлякох върху ни тази беда. Знаех, че не мога да победя Шакуни на хазарт, но въпреки това си позволих да бъда завладян от играта. Трябваше да упражня по-силен контрол над себе си. О, Бхима, умът не може да бъде овладян, попадне ли под влиянието на мъжествеността, гордостта и геройството. Не те укорявам за онова, което каза, но считам, че каквото ни се случи, е било предопределено.“

Юдхищхира ясно изрази, че той няма да наруши обещанието си: „Спомняш ли си условията на последната игра на зарове?“ Шакуни каза: „Онзи, който загуби тази игра, ще отиде в гората и ще остане там тринайсет години. Победителят ще вземе царството му и ще го върне, когато изгнанието изтече.“ Тогава аз отговорих: „Така да бъде.“

Юдхищхира наведе глава и замълча, спомняйки си съдбовния ден. Какво го бе обхванало? Бе мислил, че действа единствено от добродетел, но в резултат на това всички, които обичаше, страдаха. Въпреки това той бе непоколебим. Без значение колко болезнена бе настоящата им ситуация, нямаше връщане обратно. Той не би нарушил обещанието си. Споразумението щеше да бъде спазено.

Юдхищхира твърдо каза: „Бхима, как да изменя на думите си заради богатство? За мен нищо не струва повече от истината. За уважавания човек е по-добре да умре, отколкото да не спази думата си. Нека прекарваме тук дните си в мир. Ще дойдат по-добри времена. Земеделецът засява семената и чака жътва. По същия начин, добродетелта и истината дават резултати, когато им дойде времето. Не се съмнявай в този принцип.“

Бхима не бе убеден; сърцето му бе твърде изпълнено с гняв. Той дори не можеше да спи откакто бяха дошли в гората. Нито пък можеше да приеме възможността да чака толкова много години, преди да излее гнева си върху Кауравите. Нима те някога бяха спазвали каквато и да било добродетел? Защо тогава Юдхищхира трябваше да се отнася с уважение към тях? Да не би да мисли, че зачитат добродетелта му и верността му към истината? Те го считаха за слабохарактерен и му се присмиваха. О, само ако Юдхищхира можеше да се осъзнае и да им заповяда да се въоръжат за битка! Бхима отново се опита да го убеди:

„О, велики Царю, как може някой смъртен да даде обещание, което зависи от хода на времето? Никой не знае кога ще свърши животът му. Вече сме в гората от тринайсет месеца. Нека това бъдат нашите тринайсет години. Дори във Ведите се казва, че при определени обстоятелства месецът би могъл да замести година. Нека отидем да победим враговете си. Дори да трябва да отидем в ада същия ден, този ад ще ни се стори рай. Макар единствени Драупади и аз да ти разкрихме сърцата си, знай, че Арджуна, близнаците, Кунти и всичките ни приятели споделят същите чувства. Те мълчат само за твое удовлетворение. Единствено слабостта е това, което те кара да спазиш обещанието си, скъпи братко. Никой не те възхвалява за милостивото ти отношение към враговете ни.“

Тялото на Бхима се очертаваше на фона на огъня, подобно на пламтяща планина: „О, Царю, макар да оставаш непреклонен в добродетелта, ти въпреки това не виждаш истината като невеж човек, който е наизустил Ведите, без да разбира значението им. Ти си кшатрия, а се държиш като брамин. Царските задължения са изпълнени с нечестност и лукавство, добре знаеш това.“

Бхима имаше и още едно притеснение: как ще успеят да живеят неразпознати през тринайсетата година? Те бяха известни по целия свят, пък и Дурьодхана имаше много съюзници. Повечето царе, покорени от Пандавите по времето на Раджасуя, сега бяха на страната на Кауравите. Дурьодхана щеше да разпрати шпионите си да ги търсят навсякъде. Обвързани от обещанието на Юдхищхира, те щяха да си останат в горите завинаги. Силата бе единственият им изход, рано или късно. Бхима умоляваше Юдхищхира: „Моля те, заповядай ни да се сражаваме, о, героични! Няма по-висш дълг за един кшатрия. Дори в това да има някакъв грях, ще го изкупиш по-късно с жертвоприношения и подаяния.“

Юдхищхира въздъхна отново, но не отговори. Той считаше, че Бхима е обладан от страст и не разсъждава трезво. Нима е неспособен да разбере, че по някакъв начин Върховният Бог им бе предопределил това страдание? Всичко, което можеха да направят сега, е да следват религиозните си задължения, предписани от Бога, като се уповават на милостта му за крайния резултат. Нямаше да го удовлетворят, ако пренебрегнат дълга си, а да се удовлетвори Бога, е висшето призвание за всекиго. Бхима несъмнено знаеше това.

Но имаше и друго; Юдхищхира спокойно обясни мисълта си на Бхима: „О, силноръки, когато човек извършва греховни дейности, разчитайки на собствената си сила, те се превръщат единствено в извор на болка за него; но ако разсъди внимателно, преди да действа, той ще постигне успех. Нека ти кажа какво най-вероятно ще се случи, ако последваме предложението ти, породено единствено от гордост и неспокоен ум.“

Юдхищхира изреди голям брой царе — съюзници на Дурьодхана. Бхишма, Дрона и Крипа щяха да се почувстват задължени също да подкрепят Дурьодхана. Там бяха още и Ашватхама, Карна, Бахлика, Бхуришрава и останалите братя на Дурьодхана. Стотици други царе щяха да се бият рамо до рамо с Кауравите, тъй като Пандавите в миналото ги бяха побеждавали. Хазната на Дурьодхана бе пълна, особено след като сега владееше и Индрапрастха. Той лесно и бързо би могъл да събере огромна армия. От своя страна, Пандавите нямаха нито позиция, нито богатство, нито армия и едва няколко съюзници.

Юдхищхира продължи със строг тон: „Войските на Дурьодхана са практически непобедими. Водачите на Куру владеят небесни оръжия. Съмнявам се, че дори Индра и боговете биха могли да ги победят. Аз особено се притеснявам от Карна, който е стремителен, яростен, непобедим, владеещ до съвършенство всяко оръжие и е покрит с непробиваема броня.“

Юдхищхира помнеше, че Карна бе роден с естествена ризница на тялото. Макар привидно да бе син на колесничар, ясно бе, че произходът му е божествен. По неизвестна причина той питаеше дълбока завист към Арджуна. Юдхищхира знаеше, че един ден Карна и Арджуна щяха да водят страшна битка, за да разрешат враждата си. Схватката на сваямварата на Драупади бе нищо. Карна не бе искал да влага кой знае колко усилия срещу някого, когото смяташе за брамин; но проявеше ли пълната си мощ, кой можеше да е сигурен, че Арджуна ще успее да го победи?

„Като си мисля за Карна и за заплахата, която представлява, аз нощем не мога да спя. Без да победим него, както и останалите герои, които споменах, няма да успеем да сразим Дурьодхана. О, най-добър сред хората, внимателно обмисли всичко това.“

Като чу предупреждението на брат си, Бхима се замисли. Юдхищхира бе прав, разбира се, и той не можеше да спори с него. Макар Бхишма, Дрона, Крипа и останалите царе в Хастинапура винаги да бяха техни приятели и доброжелатели, сега щеше да бъде различно. Ако се стигнеше до война, те несъмнено щяха да бъдат на страната на Кауравите. Мисълта да се сражава срещу тези непобедими воини бе обезсърчаваща, особено поради обичта, която изпитваше към тях. Бхима седна и замълча.

Докато Пандавите седяха заедно, изведнъж от гората излезе Вясадева. Те бързо се изправиха и се поклониха пред мъдреца. След като се настани сред тях, мъдрецът каза на Юдхищхира: „О, силноръки, предусещах мислите ти. Искам да ти помогна, затова съм дошъл. Ще унищожа тревогата на ума ти, като ти кажа как ще успеете да победите Бхишма, Дрона, Крипа, Карна, Дурьодхана и всичките му съюзници. Слушай внимателно.“

После Вясадева отведе Юдхищхира настрана и му заговори насаме. Той му предаде мистичното познание, наречено Пратисмрити, а след това му каза да го предаде и на Арджуна. Това умение позволяваше на практикуващия да изминава огромни разстояния за кратко време. Така Арджуна щеше да успее да отиде до Хималаите, да се изкачи при боговете и да получи от тях небесните им оръжия.

„Поради аскетичността и храбростта си, Арджуна е способен да се срещне с боговете — каза Вясадева. — Истината е, че той е вечен спътник на Нараяна. Индра, Рудра и всички останали главни богове несъмнено ще му дарят оръжията си, с които той ще извърши нечувани подвизи.“

След като предаде на Юдхищхира Пратисмрити мантрите, Вясадева си тръгна, като преди това го посъветва да се преместят в друга гора. В противен случай братята биха унищожили популациите от животни в Двайтавана. Живеейки в гората повече от година, те бяха убили много елени, тигри, глигани и други диви зверове. Придружени от брамините, за които се грижеха, Юдхищхира и братята му преминаха в друга част на огромната гора Камяка, този път на брега на река Сарасвати.

25.
Арджуна посещава небесата

В определен от брамините ден Юдхищхира предаде на Арджуна мантрите за Пратисмрити. Царят бе отлагал обучението, тъй като знаеше, че Арджуна ще поеме към Хималаите веднага щом получи това знание. А трудно би било да се живее без него. Но той трябваше да отиде според напътствията на Вясадева и Юдхищхира знаеше, че раздялата не може да се отлага дълго. Вероятно това бе и единственият начин да си възвърнат царството.

Отвеждайки Арджуна настрана, Юдхищхира му каза: „О, потомъко на Бхарата, и четирите раздела на военната наука са известни на Бхишма, Дрона, Крипа, Карна и Ашватхама. Всички те са получавали божествени напътствия и умеят да използват всеки вид оръжие. Почитани, удовлетворявани и поддържани от Дурьодхана, те винаги се стремят да му направят добро. Не бива да се съмняваме, че ще го подкрепят в битка. Сега целият свят е под властта на Дурьодхана, който е наш заклет враг. Ти си единственият ни подслон. От теб зависи да си възвърнем царството, което той ни отне. Слушай ме сега, ще ти кажа какво трябва да направиш.“

Тогава Юдхищхира разкри пред Арджуна напътствията на Вясадева. Той трябваше да тръгне за Хималаите възможно най-скоро и медитирайки върху мантрите, които сега щеше да научи, да потърси среща с боговете, за да получи техните оръжия. „Позволи ми да те посветя в тези мантри днес, о, добродетелни, и веднага иди да умилостивиш Индра. Сигурен съм, че удовлетворен от теб, Индра ще ти даде оръжията си, а по негова заповед същото ще направят и останалите богове.“

Арджуна напълно овладя ума и сетивата си. После с подобаващите ритуали Юдхищхира му предаде мантрите за Пратисмрити. Когато приключи, царят се изправи и със сълзи в очите от мисълта за раздялата с Арджуна каза: „А сега тръгвай, скъпи братко.“

С дълги ръкавици от кожа на игуана и с покрито от златна броня тяло, Арджуна взе своя лък Гандива и двата си неизчерпаеми колчана и се приготви да замине. Брамините и сиддхите зашепнаха благословии. Без да знае колко дълго ще отсъства, той с обич се сбогува с братята си.

Тъкмо преди тръгване Драупади пристъпи към Арджуна и каза: „О, силноръки Дхананджая, нека се сбъдне всичко, което си е пожелала при раждането ти благородната Кунти, както и всичко, което ти самият желаеш. Дано никой от нас повече не се ражда в ужасната каста на кшатриите. Поднасям почитанията си пред аскетичните брамини, които са непривързани към този изпълнен с нещастия свят. Сърцето ми още изгаря от обидата на Дурьодхана, но днес скърбя още по-силно, защото ти заминаваш. В отсъствието ти ще прекарваме дните си, мислейки единствено за теб. Без тебе няма радост. Всичките ни надежди са в теб. Дано Бог и всичките му енергии те закрилят винаги и дано постигнеш успех. Сега върви и осъществи целта си.“

Арджуна се усмихна на Драупади, почтително обиколи братята си и Дхаумя, а после бързо се затича по пътя, като плашеше със скоростта си създанията, които го срещаха. Нашепвайки мантрите, които Юдхищхира му бе дал, той пътуваше над гори и планини със скоростта на ума, и в края на първия ден пристигна в подножието на голямата планина Мандара. Арджуна спря и се огледа наоколо. Планината бе прекрасна със синкавите си скали, издигащи се в небесата. Бе покрита с разцъфнали дървета, чиито пъстри цветове рисуваха красиви картини, а уханието им запленяваше ума. Песни на пауни, жерави и кукувици изпълваха въздуха, а по планинските склонове се забавляваха сиддхи и чарани. Арджуна реши да се изкачи на планината и там да започне аскетизма си.

Достигайки високо планинско плато, той внезапно чу ехтящ в небесата глас: „Стой!“ Арджуна се огледа и видя под едно дърво седнал аскет. Браминът имаше светлокафява кожа и сияеше с блестяща аура. Слабото му тяло бе покрито с еленова кожа, а сплъстените му коси висяха по раменете. Аскетът каза: „Кой си ти, сине? Приличаш ми на кшатрия. Нима не знаеш, че тук е обителта на мирни брамини, освободени от гняв? Дори това, че си успял да стигнеш дотук, показва, че си постигнал висока степен на чистота. Време е да направиш живота си съвършен. Тук нямаш вече нужда от оръжията си. Захвърли ги.“

Арджуна ясно изрази, че няма да се раздели с оръжията си: „Нуждая се от тях, за да служа на по-големия си брат Юдхищхира, който с нечестни средства бе лишен от царството си. Аз няма да ги захвърля, брамине.“

Виждайки посветеността на Арджуна към неговия дълг, аскетът каза: „О, убиецо на врагове, харесваш ми. Знай, че аз съм Шакра, царят на боговете. Поискай си благословия от мен.“

Арджуна се зарадва: пред него стоеше Индра! С допрени длани той се поклони: „О, възвишени, благословията, за която копнея, е да ми дариш всичките си божествени оръжия.“

Индра се усмихна: „О, Дхананджая, аз мога да ти даря живот в небесните селения, стига да поискаш. Защо пожела само оръжията ми?“

„Как бих могъл да предизвикам презрението на света за това, че не съм отмъстил на враговете си и че съм изоставил братята си в гората?“ Арджуна пламна от гняв, припомняйки си коварството на Дурьодхана.

Индра каза меко: „Сине мой, след като се срещнеш с Шива, аз ще ти дам своите оръжия. Опитай се да го умилостивиш, защото той е най-великият сред боговете. Когато видиш триокия притежател на тризъбеца, всичките ти желания ще бъдат осъществени.“

След тези думи Индра изчезна, а Арджуна реши да остане на същото място, за да изпълни аскетичното си обожание към Шива. Той свали ризницата си и нареди оръжията си под дървото, където бе седял Индра. То се намираше край бързотечаща река, в чиито бистри води Арджуна се изкъпа и после седна да медитира. Тогава от небосвода зазвучаха раковини и върху него се изсипа дъжд от цветя. Арджуна се зарадва на благоприятните знаци и с кръстосани крака, полупритворени очи и овладян дъх, започна да напява молитви към Шива.

През първия месец на медитацията си Арджуна изяждаше само по един плод на всеки три дни. През втория месец ядеше плода на всеки шест дни, а през третия месец — веднъж на две седмици. През четвъртия месец преживяваше само на въздух, застанал на пръсти с високо вдигнати ръце. Той се къпеше по три пъти на ден и държеше ума и сетивата си под пълен контрол. В резултат на аскетизма си Арджуна започна да блести като слънце.

В небесата божествените риши ставаха все по-тревожни. Те отидоха при Шива и казаха: „Арджуна засиява все повече и повече, благодарение на въздържанията, които изпълнява в сърцето на Хималаите. Земята се затопля от аскетизма му и започва да изпуска дим. О, господарю на боговете, трябва да го спреш, преди да е унищожил вселенския порядък чрез силата на покаянията си.“

Шива отговори: „Не бива да се чувствате застрашени от Пхалгуни. Той не желае да постигне нито рая, нито благоденствие. Знам каква е целта му и днес ще го удовлетворя.“

Ришите се поклониха пред Шива и се завърнаха в обителите си. Тогава Шива прие облика на висок, силен, златокож ловец и се спусна на мястото, където медитираше Арджуна. Неговата съпруга, Ума, го придружаваше в подобен вид; с тях дойдоха и много от призрачните му последователи, приели различни образи и облечени в пъстроцветни дрехи. Някои от жените-таласъми приеха облика на прекрасни дами и също тръгнаха с тях. Когато Шива се появи на планинския склон с всичките си спътници, планината се озари от красота. Но странно, цялата природа се смълча. Дори потоците и водопадите стихнаха.

Пристигайки, Шива видя един данава, приел облика на глиган, който се втурна към Арджуна с намерението да го убие, ревейки силно и предизвикателно. Като чу рева му, Арджуна бързо вдигна лъка си и вдяна тетивата му. Поставяйки на нея отровна стрела, той извика: „Не съм ти сторил нищо. Щом искаш да ме убиеш, знай, че ще те изпратя в земите на Ямараджа.“

В същия миг и Шива насочи стрелата си към глигана и извика на Арджуна: „Спри! Този глиган с тъмна козина е мой! Аз пръв го видях и вече бях насочил стрелата си към него.“

Арджуна пренебрегна твърдението на Шива и пусна стрелата си, която полетя към едрия глиган. Едновременно с това и Шива стреля и двете стрели пронизаха данава в един и същи миг. Сякаш отекна гръм, когато те се впиха в подобното на скала тяло на демона. Приемайки естествения си облик, той умря с ужасен вик.

Арджуна се вгледа в ловеца, чието тяло блестеше като златиста планина, и който бе заобиколен от стотици прекрасни жени. Гледайки го гневно, Пандава каза: „Кой си ти, облечен като ловец и бродещ из тази самотна гора заедно с придружителите си? Нима не се боиш? Защо простреля глигана, в който аз първи се бях прицелил? Не знаеш ли, че това противоречи на всепризнатите принципи на лова. Ти ме оскърби, затова ще те накажа, като ти отнема живота.“

Ловецът отговори с усмивка: „Защо си се загрижил за мен? Аз винаги обитавам горите. Но теб какво те води тук? Ясно е, че си принц, свикнал да живее в разкош. Как така се реши на аскетичен живот?“

Арджуна здраво стискаше лъка си: „Аз живея в тази гора, зависейки от силата на собствените си ръце. Видя ли как убих този могъщ ракшас, който имаше намерение да ме погуби?“

Ловецът се разсмя иронично: „Аз бях този, който го уби, а не ти. Аз пръв го видях и именно моята стрела го изпрати в обителта на Смъртта. Напразно се гордееш със силата си. Не обвинявай другите, когато самият ти грешиш. О, неразумни окаянико, ти ме обиди и това ще ти струва живота. Изправи се и посрещни стрелите ми. Защитавай се, ако можеш.“

Разгневен, Арджуна бързо изстреля поток от стрели. Шива също пусна стотици от своите. Последва страшна битка. Порои змиевидни стрели летяха и в двете посоки. Отвръщайки на стрелите на ловеца, Арджуна наблюдаваше с изненада как противникът му не е наранен, макар и пронизан от безброй от тях. Пандава увеличи силата на атаката си, но ловецът остана непоклатим. Виждайки, че не може да победи врага си, Арджуна извика с възхищение: „Отлично! Браво!“

Пандава гледаше с удивление ловеца. Ясно бе, че не е обикновен човек. Никой не би бил способен да устои на силата на хилядите стрели, изстреляни от Гандива, без да помръдне. Това навярно бе небесно същество. Арджуна реши да използва мистичните си оръжия. Без значение кой бе това — дори да бе гандхарва или якша — Арджуна имаше намерението да го убие, освен ако не се окажеше самият Шива.

Пандава призова небесните си оръжия, които изстреляха хиляди пламтящи като слънцето стрели. Шива усмихнато ги посрещна като планина, обливана от дъждовен порой. Тогава за свое изумление Арджуна откри, че неизчерпаемият му колчан е празен. Как бе възможно това? Кой бе този, който бе погълнал всичките му стрели? С какво да се бие сега? Той вдигна грамадния си лък като боздуган и се втурна към ловеца, нанасяйки му няколко силни удара, но Шива отне лъка му, който просто потъна в тялото му и изчезна. Тогава Арджуна изтегли меча си и го стовари върху главата на ловеца, но мечът се счупи на парчета.

Арджуна се уплаши, но продължи да се бие, като вдигаше скали и огромни камъни, изкореняваше дървета и ги хвърляше по ловеца, но без никакъв резултат. Устата на Арджуна бе изкривена от гняв. Той се нахвърли върху врага си и го заудря с юмруци. Шива му отговори и се започна ръкопашен бой. Те се удряха и се вкопчваха, улавяйки се един-друг, и се блъскаха с все сила. Сякаш дим и искри излитаха от телата им.

Най-сетне ловецът пусна Арджуна, който падна назад, замаян и почти в безсъзнание. Гледаше го изумен; не бе успял да му причини нищо. Това несъмнено бе великият Шива. Никой друг не би могъл да се бие с такава сила.

Арджуна се отдалечи на известно разстояние и бързо направи от пръст статуя на Шива. Той го обожава с цветя и докато го правеше, видя как върху главата на ловеца западаха цветя. Нямаше съмнение: това бе богът, който търсеше. Арджуна се поклони в нозете му и тогава почувства как цялата умора го напуска.

Шива остана доволен от Арджуна и му заговори с глас, дълбок като облачен тътен: „О, Пхалгуни, днес ти ме удовлетвори. Няма воин, равен на теб по смелост и търпение. О, най-добър от рода Бхарата, силата ти е равна на моята. Преди ти беше риши, а сега си приел раждане, за да послужиш на целите на Върховния Бог. Скоро ще се сдобиеш с оръжията, с чиято помощ ще сразиш враговете си, дори да са богове. Самият аз ще ти дам собственото си неустоимо оръжие. А сега ти дарявам зрението, с което да ме видиш в истинския ми образ. Гледай!“

Арджуна вдигна поглед и видя Шива с трите му очи, държащ тризъбец, с божествена змия, обвита около синкавата шия. Пандава му се поклони с молитва: „О, велики боже, о, благородни, ти си убежището на всички полубогове. Самата вселена е родена от тебе. Ти си друго проявление на Вишну и си непобедим от богове, демони или хора. О, Шанкара, моля те, прости ми! Единствено за да се срещна с теб, аз дойдох в тези планини. Моля те, извини ме за безразсъдството ми да се бия с теб. Търся закрилата ти.“

Шива вдигна Арджуна на крака и го прегърна: „Прощавам ти. Ти си Нара, приятелят на Нараяна. Навремето вие двамата сразихте демонските орди на коронацията на Индра. Кришна е Върховният Бог Нараяна и заедно с него ти отново ще накажеш злосторниците. О, Партха, вземи обратно лъка си Гандива. Колчаните ти пак ще станат неизчерпаеми. Няма равен на теб на земята. Поискай от мен каквото пожелаеш.“

Шива подаде на Арджуна лъка Гандива, а той каза: „О, господарю, ако си доволен от мен, тогава смирено те моля да ми дариш неустоимото си лично оръжие, наречено Пашупата. С него ти унищожаваш вселената в края на творението; с него и аз ще съм способен да сразявам ракшаси, данави, гандхарви, наги, духове и призраци. То ще ми позволи да побеждавам във всяка битка. Ще се сражавам срещу Бхишма, Дрона, Крипа и срещу сина на колесничаря, Карна.“

Шива отговори: „О, сине на Кунти, ще ти дам това оръжие. Ти си способен да го носиш, да го хвърляш и да го удържаш. Дори Индра, Яма, Кувера и Варуна не знаят мантрите за това оръжие — какво да говорим за някой човек. Но ти трябва да го насочваш единствено срещу небесни воини. Пашупата никога не бива да бъде използвано срещу по-слаби врагове, защото иначе може да унищожи цялото творение. Това оръжие се изстрелва с ум, очи, мантри или лък. Никое същество в трите свята, било то подвижно, или неподвижно, не може да устои на мощта му.“

Тогава Арджуна се изкъпа, за да се пречисти, и се изправи пред Шива да чуе мантрите. Арджуна получи оръжието и то започна да му служи точно както служеше на Шива. Когато боговете видяха страховитото оръжие, изправено във въплътен облик край Арджуна, земята се разтресе и от всички страни задухаха ураганни ветрове. Хиляди раковини и тромпети затръбиха из небесата. Шива каза: „А сега иди на небето да получиш оръжията на Индра.“ После си замина заедно с Ума и спътниците си.

* * *

След като Шива си тръгна, Арджуна остана за няколко мига вгледан в небето, изпитвайки все още страхопочитание от случилото се. Бе видял главния сред полубоговете. Непознаваемият Шива го беше докоснал със собствените си ръце. Сега, когато вече притежаваше непобедимото му оръжие, Арджуна смяташе враговете си за сразени, а целите си за постигнати. Макар да не можеше да насочва Пашупата срещу хора, самата мисъл, че го владее, го караше да се чувства непобедим.

Докато Арджуна стоеше, потънал в мисли, пред него се появи Варуна, придружен от олицетворените реки, от много наги, сиддхи и други по-незначителни небесни същества. Кувера също бе там, с облик, сияен като чисто злато, седнал във великолепна колесница и придружен от безброй якши. Те стояха пред Арджуна, озарявайки всичко наоколо със сиянието на телата си. Арджуна видя в небосвода и бога на справедливостта, Ямараджа, приближаващ на колесницата си с боздуган в ръка, а от двете му страни стояха олицетворените Смърт и Време.

Върху недалечното планинско било Арджуна видя Индра и неговата царица Сачи, седнали на гърба на божествения слон Айравата, наподобяващи изгряващата зора. Бял сенник бе разтворен над главите им; те бяха заобиколени от гандхарви и риши, които ги възпяваха с ведически химни.

Арджуна изрече многобройни молитви във възхвала на боговете и им поднесе плодове и вода. Докато той стоеше изумен, Ямараджа заговори с глас, дълбок като тътена на есенен дъждовен облак: „Виж, Арджуна, как всички Локапала — защитниците на света — са се събрали тук. Ще ти дадем божествени очи. О, безгрешни, ти някога бе мъдрецът Нара. По молба на Брахма, сега си се родил сред смъртните. Ти ще сразиш в бой могъщия Бхишма и много други велики воини, начело с Дрона. Враговете на боговете — дайтите и данавите — са се преродили в света на хората. Всички те ще бъдат избити в голяма битка, в която ти ще имаш централната роля. Славата ти на земята ще е вечна.“

Ямараджа поднесе личното си оръжие — небесен боздуган — на Арджуна. Пандава го прие заедно с мантрите за хвърлянето и оттеглянето му. След това Варуна му даде небесните примки Нагапаша. Арджуна получи също и оръжието на Кувера, Антардхана, способно да замае и отнеме съзнанието дори на могъщите асури. После заговори Индра: „О, победителю на врагове, ти ще извършиш велики подвизи за боговете. Сега трябва да се изкачиш на небето. Там ще ти дам собственото си оръжие, както и други непобедими астри, принадлежащи на боговете. Колесницата ми, водена от моя слуга Матали, скоро ще те възнесе дотам.“

Тогава Локапалите изчезнаха, оставяйки Арджуна сам. Като вдигна поглед нагоре, той видя в небесата нещо, което сякаш беше второ слънце с всенарастващ блясък. С усилването на сиянието всичко наоколо се разтресе. Арджуна внезапно разбра, че това бе колесницата на Индра, спускаща се на земята. Тя бе огромна, теглена от десет хиляди небесни коне в зеленикави и златисти оттенъци. Матали, в златна броня, държеше юздите. Когато колесницата наближи, Арджуна видя в нея безброй мечове и боздугани, както и всякакви други оръжия. Секири, острия, пики и копия — всевъзможни по видове и размери — бяха поставени навсякъде по пода й. Небесни гръмотевици и проблясващи мълнии искряха от всички страни. Свирепи наги с огромни тела и пламтящи усти седяха в колесницата край огромни сребърни оръдия, снабдени с колела, способни да изстрелват небесни снаряди на огромно разстояние.

Арджуна видя тъмносиния флаг на Индра, Вайджаянта, изправен насред колесницата, прав като бамбук и висок като палма. Когато колесницата спря, Матали дойде пред Арджуна и като му се поклони ниско, каза: „О, щастливецо, дадена ми е заповедта да те откарам при Шакра. Баща ти, заобиколен от богове, риши, гандхарви и апсари, желае да те види в небесата. Шива ми нареди същото. Качи се на колесницата и ела в небесните селения.“

Арджуна отново се изкъпа, за да се пречисти, а после поднесе молитви към планината Мандара: „О, Царю сред планините, ти си убежище за праведните светци, копнеещи да постигнат небесата. Ти ме подслони и аз живях щастливо тук. Поднасям ти благодарностите си и се сбогувам с теб.“ После Матали поведе Арджуна по кристалната стълба, водеща нагоре към колесницата.

Матали подкара жребците, които понесоха колесницата с бързината на ума високо в небето. Навлизайки в небесните селения, Арджуна видя хиляди колесници, на които препускаха сияйни същества с неизразима красота. Видя царе и воини, убити в бой и придобили сияен небесен облик. Докато пътуваха по пътищата на боговете, Арджуна видя и сиддхи, чарани, риши, гухаки и апсари. Цялата област блестеше от светлината, породена от аскетичните заслуги на тези същества. Смаяният Арджуна попита кои са те. Колесничарят отговори: „Това са благочестиви хора, о, сине на Кунти, постигнали небесните сфери. Ти си виждал сияйните им обители от земята като звезди по небесната твърд.“

Колесницата премина през портите на планетата на Индра, където Арджуна видя Айравата, огромния бял слон с четири бивни, наподобяващ планината Кайлаша с четирите й била. Пресичайки божествените сфери, предназначени за праведниците, извършвали велики жертвоприношения и аскетизъм, те най-сетне пристигнаха в Амаравати, престолния град на Индра.

Арджуна разглеждаше с широко отворени очи изумителния град. Цветя от всички сезони цъфтяха едновременно, наоколо растяха гори от свещени дървета. Ароматен вятър повяваше златистите им листа, създавайки водопади от лъчиста светлина. Неизброими дворци и сгради се издигаха в далечината. Арджуна видя прочутите градини Нандана, в които боговете се забавляват и танцуват с апсарите.

„Онези, които напускат битка в бягство, никога не ще съзрат тези земи — каза Матали, виждайки смайването на Арджуна. — Нито пък ще ги достигнат онези, които са порочни, които не извършват жертви, които не се въздържат от алкохол и месо, които не са се къпали в свещените реки, нито са раздавали милостиня на брамините.“

Докато преминаваха през града, Арджуна видя небесни колесници, летящи по волята на пътниците си. Гандхарви и апсари възпяваха славата му. Той дочу звуците на небесна музика и хиляди раковини и барабани. Арджуна влезе във величествената съвещателна зала на Индра и видя там садхиите, Марутите, вишвадевите и двамата Ашвини. Срещна Адитите, Васу, Рудрите и многото царствени светци начело с цар Дилипа. Нарада Риши също бе там, както и предводителят на гандхарвите, Тумбару.

След като поднесе почитанията си на събралите се личности, Арджуна се приближи към баща си, царя на боговете. Индра седеше под белия си сенник, където му вееха с благоуханни чамари със златни дръжки. Възвишени брамини го възпяваха с химни от Риг и Яджур Веда, а гандхарви и чарани свиреха на всевъзможни божествени инструменти, за да го радват.

Арджуна се поклони пред Индра, който слезе от трона си и го прегърна. Хилядоокият полубог хвана Арджуна за ръката и го поведе по златните стъпала обратно към обсипания си със скъпоценности трон. След това покани сина си да седне заедно с него на същия престол, където Арджуна засия като втори Индра. С благоуханната си ръка, небесният цар с нежност разроши косите на Арджуна, потупвайки и потривайки от обич ръцете му, които наподобяваха златни колони. Индра не сваляше поглед от лицето на своя син. Седнали заедно на трона, Арджуна и баща му изглеждаха като слънцето и луната в ясното небе.

Индра даде на Арджуна божествени очи, с които да види дивната красота на Амаравати. Градът бе неописуем във великолепието си. Пандава гледаше неизброимите сияйни риши, които седяха и рецитираха свещени текстове от Ведите. Групи гандхарви, водени от Тумбару, пееха химни с гласове, завладяващи ума. Апсарите танцуваха изящни танци, изпълнени с жестове и коси погледи, а гърдите и широките им бедра се поклащаха ритмично.

Небесни обитатели поднесоха на Арджуна свещената аргхя и измиха краката му. По заповед на Индра след това въведоха Арджуна в двореца, където той заживя. Индра го учеше как да използва небесните оръжия, и особено непобедимата гръмотевица Ваджра, както и могъщите мълниеносни светкавици.

Въпреки че живееше сред разкош и изобилие, Арджуна не можеше да забрави братята си в гората и копнееше да се завърне при тях. Когато и да си помислеше за братята си, той си припомняше и обстоятелствата, които ги бяха принудили да отидат в гората, припомняше си също Шакуни, Духшасана, Дурьодхана и Карна. Арджуна не намираше покой. Докато получаваше едно след друго могъщите оръжия, той мислеше единствено за неизбежната битка, която предстоеше в бъдеще. Сега вече никой не можеше да му се противопостави. Тези зли хора щяха да бъдат наказани. Драупади щеше да бъде отмъстена, а царството на Юдхищхира — върнато.

Когато Арджуна стана умел в използването на всички оръжия, Индра му каза: „А сега иди при своя приятел Читрасена, за да се научиш да пееш и да танцуваш от него. Той може да ти преподаде такава музика, каквато не съществува в света на хората и е позната само на гандхарвите. Това познание ще ти бъде от полза в бъдеще.“

Така Арджуна изучи изкуствата на гандхарвите. Пандава не знаеше защо Индра поиска от него да получи тези умения, но бе сигурен, че богът е видял с божествения си взор това, което предстои, и че подобно знание ще му бъде нужно.

* * *

Арджуна прекара в Амаравати пет години, мислейки непрестанно за братята си. Когато наближи времето да си замине, Индра повика Читрасена и му каза насаме: „О, предводителю на гандхарвите, видях Арджуна да поглежда Урваши. Иди при нея и я убеди да удовлетвори Пандава с цялата си женствена изящност и способности. Така както му преподаде всички музикални изкуства, така сега трябва да го научиш на изкуството да общува с жени.“

Читрасена отговори: „Така да бъде.“ Той незабавно отиде при Урваши и й описа многото добродетелни качества на Арджуна: „О, изящна с красиви бедра, знай, че идвам по заповед на Индра да ти поискам услуга. Сега сред нас на небето живее човек, известен сред хората с милосърдието, добротата, красотата, себевладеенето и верността към обетите си. Той е прочут със силата и храбростта си и е уважаван от благочестивите. Надарен е освен това с благороден ум и характер и притежава огромна енергия. Този могъщ герой е опрощаващ и лишен от злоба. Познава всички Веди с различните им подразделения, предан е на по-старшите, никога не се хвали, внимателен е дори в най-малките детайли и винаги закриля онези, които зависят от него. Името му е Арджуна и баща му Индра го доведе на небето. О, благословена, Арджуна сякаш е предразположен към теб. Моля те, иди при него и му позволи да те има.“

Урваши радостно отговори: „Като слушам за добродетелите на Арджуна, нима мога да не изпитам привличане? При мисълта за този герой, аз вече съм пронизана от бога на любовта. О, Читрасена, ти отиди където желаеш, аз ще отида при него.“

След като постигна успех в мисията си, гандхарвът си тръгна, а Урваши започна да се приготвя за срещата с Арджуна. Изкъпа се и разтри тялото си с уханни парфюми. Облече се в дрехи от изящна прозрачна коприна и се украси със златни накити, скъпоценности и ароматни гирлянди от пъстри цветя. Потънала в мисли за Арджуна, апсарата усещаше сърцето си пронизано от стрелите на Купидон. Пламнала от желание, тя си представяше как лежи с Арджуна на широко легло, застлано със свила.

Когато луната започна да изгрява, прекрасната Урваши пое към жилището на Арджуна. Докато вървеше, дългите й черни плитки, в които бе закичила цветя, се полюшваха около красивото й бяло лице. Двете й изящно заоблени гърди, украсени с нанизи от бисери и диаманти и намазани с уханен сандалов балсам, се поклащаха, докато минаваше през градините. Високите й обли бедра, покрити с тънка дреха и украсени със златни верижки, се движеха грациозно. Гривните със златисти звънчета около глезените й нежно звънтяха. Тя засрамваше с красотата си пълната луна и бе напълно способна да разруши обетите на велики аскети. Развеселена от ликьора, който бе пийнала и преливаща от желание, тя хвърляше коси погледи край себе си и така изглеждаше дори още по-изкусителна. Като я видяха да минава, сиддхите и чараните решиха, че това е най-красивата гледка в рая. Тя скоро стигна пред вратата на Арджуна и му изпрати вест по пазача.

Арджуна незабавно я покани вътре, притеснен, че апсарата е дошла да го посети посред нощ. Виждайки несравнимата й красота, той затвори очи от скромност. Арджуна я почете като по-старша и каза: „О, най-прекрасна сред апсарите, покланям се пред теб. Какво ще ми заповядаш? Аз съм твой слуга.“

Чувайки думите му, Урваши много се зарадва. Гласът й прозвуча като звънливи камбанки: „О, най-добър сред хората, ще ти кажа какво ме доведе тук. Когато ти дойде на небето, имаше огромно събиране, на което празнувахме пристигането ти. Присъстваха всички богове и небесни обитатели, а ти бе седнал до Индра. Тогава ти ме видя, танцуваща сред най-красивите апсари. Погледът ти се задържа на мен за няколко мига и Индра е забелязал вниманието ти, затова ме изпрати тук чрез Читрасена. Дойдох да ти служа, принце. Добродетелите ти откраднаха сърцето ми и аз съм във властта на Камадева. Това е моето желание: нека те имам тази нощ.“

Арджуна на мига покри ушите си от срам: „О, благословена, о, най-прекрасна, не подобава да те чувам да изговаряш такива думи. Ти си жена на по-старши от мен. Богиньо, ти за мен си също като славната Кунти или красивата Сачи, съпругата на Индра. Не се съмнявай в това, което ти казвам. О, сладкоусмихната, аз наистина се взирах в теб, но не поради желание. Имаше съвсем друга причина.“

Арджуна бе чувал за Урваши у дома на земята. Преди хиляди години тя бе станала съпруга на Пурурава, един от прадедите на Арджуна. Именно нейният син бе праотец на династията на Арджуна. Арджуна обясни на Урваши, че по тази причина за него е немислимо да я направи своя любовница. „О, благословена, когато се взирах в теб, аз просто бях смаян, че виждам майката на династията си. Не бива да имаш към мен никакви други чувства, освен като към син.“

Урваши се усмихна: „О, сине на Индра, ние, обитателите на небесните сфери, не сме оковани от човешкия морал. Не бива да гледаш на мен като на по-старша. Аз съм се забавлявала и с други синове и внуци на династията Пуру, без да върша грях. Бъди благосклонен към мен. Изгарям от желание да ти се отдам. Не ме отблъсквай, защото добродетелните хора не постъпват така.“

Но Арджуна бе неспособен да промени отношението си: „О, прекрасна, чуй какво ще ти кажа и нека и четирите посоки, и всички небесни обитатели чуят думите ми. За мен ти не се различаваш от Кунти, Мадри и Сачи. Скланям глава пред теб като пред моя майка. Моля те, закриляй ме като свой син.“

След тези думи на Арджуна Урваши разбра, че той е непоколебим в решението си. Отблъсната и оскърбена, тя се разгневи и със свъсени вежди и разтреперани устни извика: „Щом обиждаш жена, дошла по заповед на баща ти и по собствено желание — жена, пронизана от стрелите на Купидон — проклинам те да загубиш мъжествеността си и да живееш като танцьор в компанията на жени. О, Арджуна, ти ще станеш евнух и никой няма да те уважава.“

Като произнесе това, Урваши се обърна и си тръгна от Арджуна.

Арджуна се замисли внимателно. Несъмнено Индра знаеше, че ще се случи така. Защо тогава бе помолил Читрасена да изпрати Урваши? Арджуна веднага отиде при Читрасена и му разказа какво се бе случило, като не спираше да споменава за проклятието. Тогава Читрасена посети Индра, за да му опише ситуацията, а Индра повика Арджуна и му каза насаме:

„О, най-добър сред хората, Кунти е най-прославената майка, понеже ти си неин син. Ти надмина дори мъдреците със своето себевладеене и търпение. Не се тревожи. Проклятието на Урваши ще бъде за твое добро и ще се окаже полезно. Нали трябва да прекарате последната година на изгнанието си, без да бъдете разпознати от никого? Именно тогава ще се сбъдне проклятието на Урваши и никой няма да те познае, живеещ като евнух. Само една година ще си лишен от мъжествеността си и ще си я възвърнеш, щом изтече този срок.“

Арджуна се успокои и престана да мисли за проклятието, като продължи да живее щастливо на небето заедно с баща си и Читрасена.

26.
В Бадарикашрам

В Хастинапура Дхритаращра седеше в покоите си, хванал главата си в длани. Колкото повече време минаваше, толкова по-тревожен ставаше царят. Какво ли щеше да се случи след края на изгнанието на Пандавите? Нямаше ли да се върнат с проблясващи оръжия, търсейки отмъщение? Нима някой от Кауравите би могъл да оцелее? О, да можеше само Дурьодхана да престане да завижда! Юдхищхира несъмнено би живял в мир с братовчедите си, стига те да искаха да си поделят царството, а това изглеждаше невъзможно. Нищо не можеше да промени отношението на Дурьодхана. Дори самият той не бе успял да му повлияе.

Безпокойството на Дхритаращра нарасна още повече, когато научи от Вясадева, че Арджуна е отишъл на небето, за да се сдобие с оръжия. Търсейки утеха, царят повика Санджая, и когато той вече седеше пред него, каза: „Чул ли си нещо повече за делата на Арджуна? Този могъщ герой е посетил небесата със собственото си тяло. Моят син е заклет враг на Арджуна. Враждата помежду им неминуемо ще опустоши света. Подпомаган от Арджуна, Юдхищхира е способен да завладее трите свята. Та кой сред смъртните би могъл да се изправи пред Арджуна, когато той изстрелва дъжд от смъртоносни стрели?“

Сълзи закапаха от слепите очи на монарха, докато продължаваше да говори: „Не виждам как синът ми би могъл да постигне успех дори и с помощта на Бхишма, Дрона и Карна. Никой от тези воини не е равен на Арджуна, безгрешния приятел на Кришна. Човекът, който може да убие Арджуна, още не се е родил; нито пък някой би могъл да оцелее задълго, ако е влязъл в обсега на стрелите му. Струва ми се, че нашите армии вече се разбягват във всички посоки, чувайки ужасяващия грохот от колелата на колесницата му. Несъмнено Брахма е сътворил този герой, за да унищожи рода ни.“

Санджая не отговори нищо. Той много пъти бе чувал подобни изказвания от царя, но въпреки това Дхритаращра не правеше нищо, за да възпре синовете си. Сякаш се надяваше, че Дурьодхана и съмишлениците му можеха да заобиколят неизбежните последствия от греховните си действия. Старият цар не беше глупав, но бе толкова привързан към сина си, че бе позволил на тази привързаност да надделее над разума му.

След кратко мълчание Санджая каза: „О, Царю, думите ти са верни до една. Нищо от това, което каза, не е погрешно. Когато видяха как оскърбиха съпругата им насред залата, Пандавите пламнаха от ярост. Не мисля, че изобщо някога биха простили на синовете ти. Научих от Вясадева, че Арджуна е удовлетворил безсмъртния Шива и е получил от него оръжието му. Сега родът ти го чака гибел.“

Дхритаращра продължи да скърби. Унищожението на Кауравите бе неизбежно, каза той. В съюз с Кришна Пандавите бяха непобедими. Дурьодхана и Карна бяха причината за предстоящото бедствие: „О, Санджая, когато чуя как армиите ми са разбити от Арджуна и Бхима, тогава аз, който винаги се покорявам на желанията на Дурьодхана, ще си спомня всички добри съвети, които ми даваха доброжелателите ми, и които трябваше да послушам.“

С горчива усмивка Санджая отговори: „Отново каза истината. Ти никога не приемаш добрите съвети. Затова сам си виновен за скръбта си. Можеше да възпреш Дурьодхана, но избра да не го направиш. Сега ще страдаме от последиците.“

Дхритаращра премълча. Той вече усещаше, че събитията са извън контрола му. Вярно беше, твърде силно бе привързан към Дурьодхана. Не можеше да откаже нищо на сина си. Половинчатите му опити да възпре Дурьодхана бяха просто загуба на време. Синовете му се надсмиваха над слабостта му, знаейки, че в крайна сметка ще го убедят. Слепият цар се хвана за челото и въздъхна. Щеше ли изобщо някога да види сина си на императорския престол? Самият той бе получил това право единствено заради оттеглянето на Панду. Да можеше по някакъв начин и Дурьодхана да си спечели същото право. Но как? Съдбата явно бе всесилна. Чувствайки се напълно безпомощен, царят будува през цялата нощ, както се бе случвало толкова много пъти.

* * *

След като Арджуна замина за Хималаите, братята му и Драупади продължиха да живеят в Камяка. Без да знаят колко дълго време той може да отсъства и дали изобщо някога ще се върне, те изпитваха огромна болка от липсата му. Но знаеха, че единствено с помощта на Арджуна биха имали успех да върнат царството си. Те се молеха за безопасното му преминаване през планините и за сполука в придобиването на небесните оръжия.

Юдхищхира се терзаеше особено силно. Бхима често му напомняше за играта на зарове. Силният Пандава копнееше единствено да вдигнат оръжията и да накажат Кауравите. Въпреки мнението на по-големия си брат, той не виждаше смисъл да се държат почтено към непочтени хора. Нито пък считаше, че изобщо има начин да успеят с мирни средства.

„Веднага щом напуснем гората — каза един ден Бхима на Юдхищхира — безчестният Шакуни ще те предизвика на друга игра на зарове и ти няма да му откажеш, макар все още да не умееш да играеш. Без съмнение отново ще изгубиш ум и себеконтрол, и отново ще ни изпратят в гората. О, велики Царю, само ми заповядай и аз ще унищожа Дурьодхана още сега, както огънят изгаря купа сено.“

Юдхищхира успокои брат си; той никога не си позволяваше да се гневи на неговите думи, които както сам знаеше, бяха изречени от обич. Бхима не желаеше нищо повече от това да види брат си император на света.

Докато Пандавите разговаряха, към тях се приближи мъдрецът Врихадашва. Той излезе от гората, както слънцето изгрява иззад тъмни облаци. Братята незабавно му се поклониха и му предложиха място за сядане, аргхя и други принадлежности в знак на почит.

Мъдрецът бе облечен в еленова кожа, а косите му бяха сплъстени. Юдхищхира му каза с допрени длани: „О, всесилни, заради престъпните заговори на порочни комарджии, аз бях лишен от богатството и царството си. Сега братята ми страдат, а съпругата ми бе унизена. Всичките сме изгнаници. Умът ми гори от спомена за безсърдечните думи на враговете ми и от собственото ми безразсъдство; сърцето ме боли при мисълта за близките и за поданиците ми. Сега съм лишен и от присъствието на Арджуна, който ми е по-скъп и от живота. По цяла нощ не спя, изтерзан от усещането как ми липсва. Чувал ли си някога за по-нещастен цар от мен?“

Врихадашва отговори, че знае историята за един древен цар, управлявал някога страната Нишадха. Той също бил победен на зарове от своя брат и също бил изгонен в горите с жена си. Царят се наричал Нал, а съпругата му Дамаянти. Тази история, каза мъдрецът, унищожава злото в умовете на хората и утешава сърцата им. Юдхищхира го помоли да я разкаже подробно. Участта на Нал и Дамаянти бе дори още по-злочеста от тази на Пандавите. След като изгубили всичко и били изгонени в гората, царят и жена му освен това се и разделили и двамата скитали дълго време в самота, преди най-после да успеят да се съберат и да върнат царството си.

„От своя страна ти, Юдхищхира, си тук заедно с братята и съпругата си, заобиколен от брамини. Не тъгувай. Хора от твоята величина винаги знаят, че материалното щастие и нещастие идват и си отиват по волята на съдбата. Отвъд човешките усилия е тя да бъде променена.“

Мъдрецът увери Юдхищхира, че ще му помогне никога вече да не бъде победен от Шакуни: „Аз познавам науката на заровете, добродетелни Царю, и ще ти предам познанието за нея.“ После Врихадашва научи Юдхищхира на умението да играе хазарт, а след това си тръгна.

* * *

Пандавите преживяваха дните си в разговори на духовни теми и за изкуството на управлението, слушайки разказите на брамините от писанията. Всеки ден изпълняваха и програма с физически упражнения, за да поддържат бойната си форма. Драупади готвеше диви корени и зеленчуци, събрани из гората, слагаше всичко в чинията от слънчевия бог и предлагаше храната на Бога. После от неизчерпаемото блюдо нахранваше стотици мъдреци и съпрузите си, а тя приемаше храна, след като всички приключеха.

Освен брамините, които живееха заедно с Пандавите, много пътуващи брамини също се спираха, за да посетят Юдхищхира. От тях той научи, че Арджуна изпълнява сурови отречения в Хималаите. Пандавите и Драупади с болка изслушаха тази вест и се молеха той скоро да постигне целта на мисията си и да се завърне.

Един ден Юдхищхира видя пред него да застава сияйният риши Нарада. След като Пандавите го обожаваха, мъдрецът ги благослови и ги попита дали може да направи нещо за тях. Юдхищхира се поклони в нозете му и каза, че би желал да разгледа различните поклоннически места и го попита кои от тях ще бъде най-благотворно да посетят. Нарада назова пред Юдхищхира много свети места, които да види с братята си, а освен това го посъветва да помоли ришите, живеещи заедно с тях, да ги придружат: „По този начин, Царю, ще спечелиш големи религиозни заслуги. Пътищата към тези тиртхи, които ти описах, изобилстват от ракшаси. Единствено вие можете да посетите тези места, давайки възможност и на брамините също да ги видят.“

Нарада увери Юдхищхира, че пътувайки из светите места, Пандавите ще могат да видят такива прославени риши като Валмики, Кашяпа, Атри, Васища, Маркандея и други: „Скоро тук ще дойде могъщият мъдрец Ломаша. Тръгни заедно с него към тези тиртхи, Царю. Така ще се сдобиеш с вечна слава, равна на тази, която притежават царете Махавиша, Яяти и Пурурава. Ще сразиш враговете си и ще си възвърнеш всичко, което по право ти принадлежи. Като Бхагиратха, Ману и самия Бог Рама, ти ще управляваш земята и ще блестиш сред царете, както слънцето блести сред звездите.“

Точно след като Нарада си замина, пристигна Ломаша Риши. Мъдрецът сияеше в черната си еленова кожа и носеше само съд за вода. След като го приеха с почит, Пандавите насядаха около него и го помолиха да им разкаже за пътешествията си. Ломаша отговори: „О, герои, докато пътувах из световете, стигнах до Амаравати, дивния град на Индра. Там, за свое удивление, видях великия цар на боговете да дели трона си с вашия брат Арджуна. Индра ме помоли да дойда при вас и да ви уверя, че Арджуна е добре. И ето ме тук възможно най-скоро.“

Ломаша разказа на Пандавите как Арджуна се бе сдобил с небесните оръжия, сред тях и с прославеното оръжие на Шива, и че освен това се бе научил да пее и танцува от гандхарвите. Той скоро щеше да се завърне. „Брат ви ме помоли да ви разведа по светите места, за да спечелите благочестиви заслуги. Индра поиска от мен същото, а такова е и моето желание. Макар вече два пъти да съм ходил по тези тиртхи, ще отида и трети път заедно с вас.“

Юдхищхира и братята му много се зарадваха на вестите за успеха на Арджуна. Юдхищхира каза: „О, възвишени брамине, думите ти са като дъжд от нектар. Нима може да има някой по-щастлив от онзи, за когото си спомня царят на боговете? След като ти ще ни бъдеш водач, успехът ни е сигурен. Моля те, о, риши, покажи ни всички свети места.“

След това Юдхищхира се обърна към брамините, които живееха с тях: „О, най-добри сред хората, нека онези скитащи брамини и йоги, които нямат силите да издържат на глад, жажда и изтощение от пътуването, както и на суров климат, не идват с мен.“

Юдхищхира знаеше, че пътуването към светите тиртхи ще бъде трудно и не искаше да подлага брамините на ненужни страдания. Той продължи: „Всички онези, които се нуждаят от редовна и готвена храна, нека останат и се обърнат към цар Дхритаращра за прехрана. Царят на Панчала също би ви приел. С ваше разрешение, ние ще тръгваме.“

С тъга много от брамините се сбогуваха и поеха към Хастинапура. Едва няколкостотин от тях заминаха с Ломаша, Дхаумя и Пандавите. Те избраха ден, белязан с благоприятни звезди, за да започнат поклонението си. Преди да тръгнат, братята сложиха ризници върху дрехите си от еленова кожа и дървесно лико и взеха оръжията си, в очакване да срещнат ракшаси. Когато поеха на път, Юдхищхира каза на Ломаша: „О, най-прекрасен от небесните риши, не считам, че ми липсват религиозни заслуги, но въпреки това съм измъчван от скръб. От друга страна виждам, че враговете ми са лишени от всякакви заслуги, но благоденстват. Как съществува това привидно противоречие?“

„О, сине на Кунти, никога не бива да тъжиш за подобни неща. Човек може и да изглежда, че благоденства в греха, че бере добри плодове или побеждава враговете си, но накрая бива унищожен. Виждал съм много дайти и данави, процъфтели в грехове, но съм ги виждал и да се провалят до пълно унищожение. О, владетелю на земята, особено в Сатя Юга бе така.“

Ломаша разказа как по време на Сатя Юга, първата от цикъла на четирите епохи, асурите високомерно отказали да извършват религиозни дейности, докато девите били добродетелни и правели жертвоприношения. Отначало асурите, които търсели единствено власт и богатства, забогатели — но това не било задълго. „От натрупването на нечестно спечелени богатства възникнаха порочни склонности, които доведоха до безнравственост. Доброто поведение изчезна напълно, а без добродетелност и благочестивост, асурите не можеха да бъдат състрадателни и морални. И те загубиха благоденствието си, защото богинята на щастието Лакшми ги напусна и потърси боговете; но богинята на злополучието, Алакшми, потърси асурите. Изпаднали в немилост, те станаха гневни и обсебени от Кали, бога на раздорите и разрушението, който ги подтикваше да извършват все повече и повече грехове. Изоставили всякакви жертвоприношения и религиозни ритуали, скоро ги постигна пълна разруха.

От друга страна, благочестивите богове посещаваха свети места и се занимаваха с жертвоприношения, благотворителност и аскетизъм. Така разцветът, до който достигнаха, бе дълговечен.

Затова, о, най-добър сред хората, ти също ще се сдобиеш с успех, като посещаваш светите тиртхи и като живееш аскетично в горите. А синовете на Дхритаращра, пристрастени към греха, несъмнено ще загинат точно както асурите.“

Оживени от думите на Ломаша, Юдхищхира и братята му, заедно с Драупади, следваха мъдреца през горите. Зад тях вървяха придружителите им начело с Индрасена, дългогодишния доверен слуга на братята, който бе дошъл с тях в гората. След прислужниците вървяха брамините в дълга редица сред гъсталака.

Едно по едно те посетиха много свети тиртхи и се изкъпаха в много свещени реки и езера. Поднесоха възлияния на предците си и получиха духовни напътствия от аскетите, живеещи по поклонническите места. Братята научиха също и смайващи истории за царе и риши от отминали епохи, свързани с тези свети земи.

Когато достигнаха Хималаите, Ломаша ги предупреди да напредват внимателно: „Ето там са планината Меру и върховете Кайлаша, Гандхамадана, Тришринга и Макарагири — каза той, сочейки напред към великолепните планини, издигащи се до облаците. — Тук живеят хиляди невидими небесни обитатели. Кимпуруши, якши, киннари, супарни, наги и ракшаси, бързи като вятъра и силни като хиляди могъщи слонове, скитат из планинските склонове. Грешниците не могат да пристъпят тук, защото ще бъдат убити от небесните същества.“

Докато Ломаша се молеше на боговете за закрила, Юдхищхира каза на Бхима: „Пази внимателно Драупади, скъпи братко. Тя винаги търси и заслужава закрилата ти, когато се страхува. Сега ще навлезем в тези свещени планини. По силата на своя аскетизъм и на добродетелните заслуги, които сме спечелили чрез жертвоприношения, ние ще получим разрешение да влезем в тези свети земи.“

Ломаша бе казал на братята, че ще се срещнат с Арджуна в планините, когато той се спусне от небесата на билото на върха Гандхамадана, затова те решиха да отидат там и да изчакат пристигането му. Пътят към планинския връх обаче, бе пълен с опасности. Ломаша посъветва Юдхищхира да нареди на слугите си и на повечето от брамините да не продължават. След това Бхима вдигна Драупади на раменете си и следвайки стръмните планински пътеки, започнаха да се изкачват нагоре по склоновете, придружени едва от няколко брамини.

Теренът бе скалист, а изкачването мъчително. Най-сетне достигнаха реката Алакананда, за която се разказваше, че се спуска на земята от небесата. Те обожаваха святата река и се изкъпаха в кристалночистите й води. Братята огледаха възхитителния пейзаж, който се разкриваше от високото планинско плато. Сякаш бяха пристигнали на някаква райска планета. Разцъфнали дървета във всевъзможни цветове и нюанси разпръскваха божественото си ухание. Земята бе покрита с меки синкави треви и изпъстрена с диви цветя. Прозрачни езера, пълни със сини лотоси и обитавани от лебеди и чакраваки, лежаха сред гори от плодни дървета. Мелодичните песни на кукувици, пауни и много други птици изпълваха въздуха. Ломаша сподели с Пандавите, че Индра посещава всекидневно тези места, за да изпълнява ритуалите и молитвите си.

В далечината братята видяха нещо, което наподобяваше група снежни планини, но Ломаша им каза, че това са костите на Нарака, могъщ асура, убит навремето от Вишну. Мъдрецът разказа цялата история, докато вървяха към Гандхамадана. Колкото повече се доближаваха до върха, толкова по-непроходими ставаха пътеките. Оставяйки далеч назад райското плато, те бавно вървяха през снежни преспи и каменни морени. Внезапно изви свиреп вятър, изпълвайки въздуха с прах и сухи листа, които ослепиха Пандавите. Бхима прегърна Драупади, която бе обзета от ужас, чувайки навсякъде около тях да падат огромни дървета. Изглеждаше сякаш някаква небесна сила разцепва самата планина. Всички се разбягаха, търсейки да намерят убежище край някоя скала или дърво. Когато вихрушката поутихна, заваля пороен дъжд. Навсякъде потекоха мътни ручеи и кални потоци. Колкото повече валеше, толкова по-широки и буйни ставаха потоците, повлекли дървета и храсти. Небето бе притъмняло от гъсти облаци с проблясващи внезапни светкавици, които въпреки свирепата буря, танцуваха с изящество по планинските склонове.

Постепенно бурята утихна и небето се изясни; появи се слънце, а от земята започнаха да се издигат изпарения. Пътниците се показаха от убежищата си и като се събраха отново, продължиха към Гандхамадана.

Но Драупади бе напълно изтощена и усещаше, че не може да върви нататък. Победена от умората, тя изгуби съзнание и се свлече на земята като изтръгната от корен фиданка. Накула се втурна и я улови, докато падаше, а после нежно я положи на еленовата кожа, която Сахадева бързо бе разстлал. Юдхищхира каза: „Как тази красива жена, свикнала с всякакви удобства, сега лежи на земята? Деликатните й ръце и нозе са посинели от студ и тя е паднала от изтощение. Уви, всичко това е заради мен! Пристрастен към хазарта, аз постъпих безразсъдно и стоварих толкова страшно страдание върху онези, които обичам. Цар Друпада ни даде тази принцеса с надеждата, че ще бъде щастлива. А ето я сега, лежи на земята в тази дива пустош!“

Ломаша и Дхаумя зашепнаха мантри, унищожаващи всяко зло. Накула нежно вееше на Драупади, докато Сахадева разтриваше краката й. Когато тя бавно дойде на себе си, Юдхищхира я утеши, а после погледна към Бхима: „Как мислиш да продължим, силноръки? Чака ни дълъг, каменист и заледен път. Не мисля, че Драупади ще понесе пътуването.“

Бхима предложи да повикат Гхатоткача: „Синът ми е силен и може да ни пренесе по въздуха. Царю, стига да ми заповядаш и аз ще го извикам само с мисълта си.“

Юдхищхира се съгласи и Бхима седна да медитира върху своя син. Още щом си помисли за него, Гхатоткача се изправи пред тях с допрени длани. Той се поклони в нозете на баща си и приветства с уважение останалите Пандави. След като го посрещнаха с обич, той каза: „О, безгрешни, баща ми ме повика и аз съм готов да изпълня каквото поискате. Моля, заповядайте ми.“

Бхима прегърна сина си: „О, непобедими, изкачваме се към връх Гандхамадана, където отново ще се срещнем със своя брат Арджуна. Майка ти е изтощена от умора и не може да продължи. И за самите нас не е лесно да вървим по стръмните планински урви, покрити със снегове и ледове. Затова ни пренеси по въздуха.“

Гхатоткача се поклони: „С удоволствие. Имам на свое разположение стотици летящи ракшаси. О, татко, аз ще взема майка Драупади, а другите ракшаси ще понесат теб, братята ти и всички тези брамини.“

Гхатоткача внимателно сложи Драупади на раменете си. Той я приемаше така, сякаш бе собствената му майка, Хидимби. Внезапно се появиха и други ракшаси с едри тела и вдигнаха останалите пътници. Единствен Ломаша се възнесе в небесата без чужда помощ, а със собствената си мистична мощ и засия като второ слънце.

Ракшасите полетяха бързо из небесата по пътищата на сиддхите. Докато пътуваха, пътниците видяха под себе си прекрасните земи на видхядхарите, киннарите, кимпурушите, гандхарвите и други божествени същества. Видяха огромни гори, пресичани от реки и населени от слонове, мечки, маймуни, руру, крави сурабхи и биволи. После прелетяха над страната Уттара Куру и най-накрая пристигнаха на планината Гандхамадана. Ракшасите ги отнесоха нависоко чак до Бадарикашрам, древната отшелническа обител на ришите Нара и Нараяна.

Пандавите се оглеждаха наоколо си с удивление. Макар да бяха високо в планините, в целия район имаше райски дървета, обсипани в цветове. Те видяха огромното дърво Бадари, от което ашрамът носеше името си, разпростряло се като широк чадър от тучни зелени листа. То излъчваше ведрина и покой, и предлагаше подслона на клоните си, приведени от зрели плодове. Пъстри птици, опиянени от медения нектар, стичащ се от плодовете, излитаха и влитаха в короната му, изпълвайки въздуха с песните си.

Пандавите се приближиха към дървото Бадари с допрени длани. Навсякъде около него, сред стелещите се меки зелени треви, се издигаха тръстикови колиби, в които живееха много риши. Цялата област бе озарена от собственото си сияние, без да се нуждае нито от слънчевата, нито от лунната светлина; в нея не се усещаше нито силна горещина, нито голям студ. Братята почувстваха как и физическата им болка, и умствените им терзания ги напускат. Дори гладът и жаждата им изчезнаха, а умовете им се изпълниха с дълбоко умиротворение.

Оглеждайки се, те видяха много жертвени олтари, край които седяха аскети, и чуха брамини да пеят с мелодичните си гласове. Наблизо течаха прохладните и бистри води на Ганг, спускаща се на земята от небесата.

Някои от най-възвишените риши, живеещи в обителта, се приближиха да посрещнат пътниците. С мистичния си взор те вече бяха разбрали кои са гостите им и след като приеха почитанията им, също ги почетоха, поднасяйки им бистра вода, плодове и цветя.

Юдхищхира благодари на Гхатоткача и спътниците му, и ги помоли да останат заедно с тях, докато дойде време да се завърнат в Камяка. По съвет на Ломаша и Дхаумя, Пандавите заживяха сред мъдреците, очаквайки пристигането на Арджуна, като прекарваха времето си в слушане на духовните беседи на ришите.

27.
Бхима среща Хануман

Пандавите бяха прекарали в Бадарикашрам вече седем дни и нощи, когато задуха североизточен вятър и довя самотен небесен лотос. Цветето падна в краката на Драупади. Принцесата гледаше с удивление златистия хилядолистен лотос. Уханието му заплени ума й, а красотата му я очарова. Тя никога не бе виждала подобно нещо и го показа на Бхима: „Виж какво цвете, силноръки! Виждал ли си някога по-дивен лотос? Той така зарадва сърцето ми, че закопнях да го дам на Юдхищхира. Моля те, разбери откъде е попаднал тук и донеси още много такива, за да си ги отнесем обратно в нашата обител в Камяка.“

Драупади погледна Бхима с тъмните си очи, засенени от дълги извити мигли. Бхима бе роб на погледа й. Той много се зарадва от възможността да направи нещо за нея; тя толкова много бе изстрадала през последните години. Изящната принцеса не бе свикнала с горския живот и още страдаше от оскърблението, което й бяха нанесли в Хастинапура. А сега се измъчваше дори още по-силно, защото толкова много й липсваше Арджуна. Той беше най-любимият й сред Пандавите. Бхима каза: „Отивам! О, благословена, ще ме видиш да се връщам с цял букет от тези златни цветя.“

Бхима се обърна срещу вятъра и започна да се изкачва по планината. Движеше се бързо, подобен на побеснял слон, буйстващ из горите. Всички създания бягаха в ужас, докато той преминаваше, мислейки само за Драупади.

Местността, през която тичаше Бхима, започна да става все по-красива. Цъфтящи дървета растяха сред тъмни скали, обсипани с жилки скъпоценни камъни. На Бхима му се струваше, че сякаш самата богиня Земя бе вдигнала ръката си, украсена с блестящи накити, във формата на тази планина. Той усещаше прохладния вятър да облъхва тялото му и енергията му нарасна. Навсякъде виждаше безброй гандхарви и сиддхи, забавляващи се по склоновете със съпругите си, а красивите небесни жени обръщаха главите си да погледат преминаващия тичешком Пандава. Бхима обхождаше планинските склонове, търсейки навсякъде лотосите, но не успяваше да ги открие. Продължавайки все по-нагоре и по-нагоре из планината, той ревеше, екзалтиран от собствената си сила и мощ. Чувайки страховитите му викове, животните изпадаха в безпокойство. Планинските тигри напускаха бърлогите си и тичаха насам-натам в ужас. Някои се опитваха да нападнат Бхима, но той ги блъскаше настрани, както тичаше. Вдигаше цели слонове и ги хвърляше върху други слонове, разчиствайки пътя си.

Бхима достигна до една бананова гора. Той с всичка сила се втурна в нея, събаряйки с ръце и с крака високите дървета. Все още продължаваше да вика, а крясъците му се смесваха с ужасените писъци на горските животни. Грохотът, който сътворяваше, се носеше на километри.

Внезапно Бхима забеляза водни птици, издигащи се в небето недалеч, подплашени от шума. Като се досети, че наблизо би трябвало да има вода, и че лотосите растяха във водата, той си запроправя път по посока на птиците. Скоро видя прекрасно езеро, в което растяха безброй лотоси и лилии. Пандава се приближи към водата, гмурна се и заплува като подлуден слон. Освежен и оживен, той се изправи насред езерото и затръби оглушително със своята раковина. Като разгледа лотосите обаче, Бхима разбра, че не са същите като онзи, който искаше Драупади. И той отново пое нагоре из планината, оставяйки езерото.

Точно пред себе си Бхима чу силен звук. Той отекваше из цялата планина и караше космите му да настръхват. Бхима се втурна нататък, за да разбере какво би могло да го предизвиква и видя огромен маймун, легнал насред пътеката, който удряше земята с дългата си опашка и я караше да трепери. Маймунът цял блестеше и наподобяваше пламтяща планина от мед. Имаше широки плещи и тънък кръст. Лицето му сияеше като пълна луна, а зад тънките му устни Бхима съзря остри, бели като бисери зъби.

Като го видя да препречва пътя като цял хълм, Бхима изрева насреща му. Маймунът обаче не бе впечатлен. Той бавно отвори червеникавите си очи и лениво го погледна: „Защо ме будиш? Болен съм и заслужавам да се отнасят добре с мен. Като си човек би трябвало да познаваш религиозните закони и да проявяваш добрина към всички по-нисши създания. О, герою, ти явно не знаеш какво е добродетел щом дойде тук буйствайки и унищожавайки животните по пътя си. Кой си ти? Накъде си тръгнал? Не знаеш ли, че не можеш да продължиш нататък? Тази пътека води към рая, а хората не могат да пристъпят там. Само онези, които са успели в аскетичните си практики, имат право да влязат в небесните сфери. Затова, откажи се от търсенето си и се връщай. Или си отдъхни тук за малко, хапни си сладки плодове, пий бистра вода. О, добри човече, не се опитвай да минеш насила и така да загинеш безсмислено.“

Заинтригуван, Бхима отговори вежливо: „Кой си ти, добри ми господине? Защо си в образа на маймуна? Що се отнася до мен, аз съм царствен потомък на рода Куру, син съм на цар Панду и съм роден в лунната династия от съюза на Кунти и Ваю. Името ми е Бхима.“

„Аз съм просто маймуна. И няма да те пусна да минеш. Връщай се веднага. Не си навличай сам гибелта.“

Бхима почувства, че започва да се разгневява. Що за създание беше това? „Ей, маймуно, не съм ти искал разрешението, нито пък искам да слушам какво мислиш за моята гибел. Отдръпни се. Не е нужно да пострадаш от ръцете ми.“

Маймунът отговори със същия мързелив глас: „Болен съм и не мога да мръдна. Щом трябва да минеш, прескочи ме.“

Бхима поклати глава: „Как бих могъл да те прескоча, като зная, че всепроникващата Свръхдуша, Богът на всичко, обитава сърцето ти, както и сърцата на всички същества? Не мога да го пренебрегна.“

Бхима се вгледа по-отблизо в маймуната и си помисли за великия Хануман, предания слуга на Бог Рама. Нима можеше това да е той? Онази маймуна бе живяла в отдавна отминала епоха. Как би могла да е още жива? Та това би означавало, че е почти на милион години! Не, невъзможно беше. Бхима продължи: „Ако не осъзнавах Свръхдушата, щях да те прескоча заедно с цялата планина, както Хануман е прескочил океана.“

Маймунът се обърна към Бхима и отвори широко очите си: „Кой е този Хануман, който е прескочил океана? Кажи ми, ако знаеш?“

„Той е бил мой брат, заченат от бога на вятъра и надарен с интелигентност и сила. Бил най-добрият сред маймуните, така го славят в Рамаяна. За да спаси съпругата на Рама, Сита, Хануман прескочил стотици йоджани през морето до Ланка. Аз съм равен на него по сила и храброст и затова съм способен да те накажа. Стани, маймуно, и ми направи път. Иначе ще те изпратя в обителта на Ямараджа.“

Маймунът запази самообладание: „Стар съм и не мога да се помръдна. Моля те, премести опашката ми и сам си направи път.“

"Моля те, премести опашката ми и сам си направи път."

Бхима тръгна към него. Това със сигурност не беше Хануман, тъй като силата на Хануман е безгранична. Този маймун бе просто някакво безочливо и безсилно създание, което заслужаваше наказание за това, че се бе изпречило на пътя му и отказваше да се премести. Може би беше дори и предрешен ракшас, изчакващ удобен момент да го нападне. Бхима реши да го дръпне за опашката и да го завърти над главата си, докато умре. Пандава се наведе и нехайно улови маймунската опашка с лявата си ръка. За свое удивление обаче откри, че не може да я помръдне дори малко.

Хващайки опашката с две ръце, той силно я задърпа, но тя въпреки това не се помести. Бхима напрегна всичките си сили. Лицето му се сбърчи, цял плувна в пот, а очите му се разшириха. Въпреки всичките си усилия обаче, даже не успя да я помръдне. Пандава започна да осъзнава, че това изобщо не е обикновена маймуна, нито дори демон, както бе предположил. Навел глава от срам, той застана пред съществото с допрени длани и каза: „Прости ми за грубите ми думи. Да не би да си сиддха, гандхарва или бог? Изпълнен съм с любопитство. Кой си ти в облика на маймуна? Търся закрилата ти и те питам като твой ученик. Ако не е тайна, моля те, кажи ми?“

Маймунът седна: „О, покорителю на врагове, щом си любопитен, ще ти кажа. Знай, че съм син на дъха на вселената, Ваю, и съм роден от утробата на Кешари. Аз съм маймуната, наречена Хануман, за която ти спомена преди малко.“

Докато Бхима го слушаше смаян, Хануман му разказа накратко прочутата история на Рамаяна, която Пандава вече познаваше добре. Когато разказът му приключи, сълзи закапаха от очите на Бхима и той падна на земята, за да отдаде почитанията си. Когато отново се изправи, заговори зарадван на предводителя на маймуните: „Няма по-голям щастливец от мен, защото видях своя прославен и могъщ брат. О, велики, имам само едно желание. Моля те, покажи ми облика, в който прескочи океана. Тогава ще имам пълна вяра в думите ти.“

Хануман отговори: „Този облик не можеш да видиш нито ти, нито който и да било друг. Когато прескочих океана, светът беше друг. Времената бяха различни, всичко беше по-голямо. Сега, когато настъпва Кали Юга, всички неща са се смалили. Вече не мога да проявя онази гигантска форма, тъй като всеки трябва да се покорява на законите на времето. Аз не съм изключение. Затова, моля те, не искай от мен да покажа онзи облик.“

Като го слушаше, Бхима пожела да научи още неща от своя брат. „Моля те, кажи ми какви са били различните обичаи и порядки във всяка епоха. Ти живееш почти от самото начало на епохите. По какъв начин хората са следвали религията, благосъстоянието, наслаждението и освобождението във всяка от югите?“

Щастлив от възможността да отговори на брат си, Хануман започна да описва Сатя Юга. По онова време всяко живо същество било себеосъзнато и посветено на служене към Върховния Бог. С началото на всяка следваща епоха обаче, всичко намалявало и деградирало. В първата епоха добродетелта била напълно проявена, но намалявала с четвъртина във всяка следваща епоха. Сега, обясни Хануман, добродетелта и религията са три четвърти изгубени, а в края на Кали Юга ще изчезнат напълно. Хануман заключи: „С напредването на епохите, намаляват добродетелите и характерът и способностите на хората деградират. Всичко става неблагоприятно. В тази последна епоха дори изпълнението на религиозни дейности води до противоречиви резултати. Как бих могъл тогава да ти покажа онзи свой облик, в който прескочих огромния океан? Дори и да можех, защо му е на мъдър човек като теб да види нещо такова?“

Но Бхима настояваше. Той знаеше, че силният Хануман е способен да прояви онзи свой могъщ облик въпреки нежеланието си. Пандава страстно жадуваше да го види и заяви, че няма да си тръгне, докато не бъде удовлетворен.

Най-сетне господарят на маймуните се съгласи. Като каза на Бхима да се отдръпне, Хануман стана от мястото, на което отпочиваше, и разшири тялото си до нечувани размери, покривайки всички посоки, извисил се над Бхима, досущ като планината Виндхя. С отекващ из горите глас, той заговори на поразения от благоговение Пандава:

„Това е пределът, до който можеш да видиш моя облик. Мога да продължа да се разширявам почти до безкрай. Големината и силата ми нарастват съобразно мощта на противниците ми. Отдадените слуги на Рама никога не могат да бъдат победени от никакъв враг.“

Бхима трепереше от вълнение при вида на величествения облик на Хануман. Падайки на колене, той каза: „О, господарю, о, могъщи, видях облика ти за свое удовлетворение. Огромен си като планината Майнака. След като имаш способността да проявиш такава сила, как така Рама е трябвало да се бие с Равана? След като ти си бил до него, защо му е било нужно да води битка с този ракшас? Аз мисля, че ти самият за мигове си могъл да сринеш Ланка с всичките й воини, слонове и колесници.“

Хануман прие нормалния си ръст и отговори сериозно: „Така е, Бхима, точно както го казваш. Окаяният Равана не можеше да се сравнява с мен, но, ако го бях убил, щях да затъмня славата на сина на Дашаратха. Като уби царя на демоните и спаси Сита, моят Бог Рама прослави името си сред хората.“

После Хануман каза на Бхима да се връща при братята си. Бхима обясни, че преди това трябва да намери мястото с хилядолистните лотоси и Хануман му посочи пътя към гората, където растяха: „Това е пътеката, която води към гората Шаугандхика; там ще видиш градините на Кувера, пазени от якши и ракшаси. В огромното езеро цъфтят цветята, които търсиш за съпругата си.“

Хануман се приближи и прегърна Бхима с обич. Той му даде кратки напътствия относно науката за царуването, а после каза: „О, Бхима, като отново видях човешко същество, аз усетих в ума си присъствието на своя Бог Рама, който е самият Вишну. Той е като сияйното слънце за лотосовото цвете Сита и за мрака, наречен Равана. Затова искам да ти дам някаква благословия. Поискай си от мен каквото и да е. Ако пожелаеш, ще отида в Хастинапура да избия онези нищожества, синовете на Дхритаращра, и да срина града им. Или ако искаш, мога да завържа Дурьодхана и да ти го докарам тук? Кажи ми какво мога да направя за теб?“

Бхима отговори, че ще е сигурен в успеха си, ако Хануман просто му даде подкрепата и благословиите си. Дори самото му присъствие на бойното поле би гарантирало победата им. Хануман каза: „Когато ти се втурваш напред в бой, надавайки лъвски викове, аз ще добавям своя рев към твоя. Ще бъда на флага на Арджуна и ще всявам ужас в сърцата на враговете ви със страховитите си викове.“

След като прегърна още веднъж брат си, Хануман му каза да тръгва към Шаугандхика. Виждайки блясъка в пламенните очи на Бхима, той го задържа за рамото и му каза: „Недей да откъсваш цветята насила, дете мое. Небесните обитатели винаги трябва да бъдат почитани; така ще те дарят с благословиите си. Като кшатрия трябва да изпълняваш дълга си да закриляш останалите същества смирено и с овладени страсти. Върви в мир. Сбогом.“

Хануман изчезна, а Бхима продължи към Шаугандхика. Докато вървеше, той мислеше за смайващия облик, който му бе показал Хануман. Кой би могъл да си представи подобна гледка, било то на небето, или на земята? Бхима си спомняше също и за славата на Рама и за великата битка, която бе водил за Сита с помощта на Хануман, в която бяха убити милиони ракшаси. Бхима знаеше, че подобна битка очаква и Пандавите. И отново всемогъщият, изначален Върховен Бог, щеше да вземе участие в нея. Тогава светът щеше да се освободи от нежелания товар. Дурьодхана и братята му не бяха по-добри от греховните ракшаси, които Кришна бе унищожил във формата си на Бог Рама. Нима биха могли те да владеят земята? Несъмнено желанието на Бога бе да бъдат изличени.

Скоро мисълта на Бхима отново се насочи към местността, през която минаваше. Той се движеше бързо, но не пропускаше да види красотата на горите, дъбравите, овощните градини, езерата и реките. Свежият вятър още носеше онзи омаен аромат на разцъфнали дървета. Стада слонове се движеха наоколо като купести облаци; виждаха се да преминават биволи, мечки, леопарди и сърни.

Бхима бързаше нататък. Вече бе следобед, когато най-сетне достигна в района на Шаугандхика. Там видя езеро, пълно със свежи златисти лотоси, същите като онзи, който бе довян в краката на Драупади. По езерото плуваха лебеди, а с тях се смесваха други водни птици, издаващи приятни звуци. Езерото изглежда се пълнеше от планински потоци, спускащи се на малки водопади, които блестяха на слънцето. Навеси от зелени и златни дървета, които бризът повяваше нежно, хвърляха сенките си по пясъчните езерни брегове. Навсякъде лежаха на купчини скъпоценни камъни. Край хилядолистните лотоси цъфтяха и други прекрасни цветя в тъмносини нюанси, чиито стъбълца бяха направени от безценните бисери вайдуря. Красотата им омагьоса ума на Бхима.

Но хилядите якши и ракшаси, които Кувера бе изпратил да пазят езерото му, видяха пристигналия Бхима. Те се приближиха, а водачът им го попита: „Кой си ти, сияйни? Защо си дошъл тук, облечен в еленова кожа, а едновременно с това въоръжен? Знай, че ние сме кродхавасите, пазителите на това езеро.“

„Аз съм Бхимасена, синът на Панду. Дойдох заедно с по-големия си брат, Дхармараджа, в Бадарикашрам. Там е и свидната ми съпруга Драупади. Бризът довя при нея един дивен лотос от Шаугандхика и тя ме помоли да й набера още. О, нощни бродници, затова дойдох тук, за да зарадвам тази чиста и красива жена, тъй като желанията й са заповеди за мен.“

Ракшасът опря копието си в земята и отговори: „О, най-добър сред хората, това е любимото място за отдих на Кувера. Хора не могат да идват тук, нито пък да берат цветя или плодове. Само боговете и небесните обитатели имат право да използват това езеро. Който въпреки това се опита, пренебрегвайки господаря на богатствата, среща смъртта си. Тъй като искаш да вземеш лотосите на Кувера без позволението му, как може да твърдиш, че си брат на Дхармараджа? Недей да вършиш нерелигиозни дела. Най-напред поискай разрешение от Кувера, пък после влизай в езерото.“

Бхима пренебрегна предупреждението. Той не зачиташе ракшасите и не смяташе, че могат да му заповядват. Забравяйки напълно съвета на Хануман, той постави длан на боздугана си и извика: „О, ракшаси, не виждам тук уважаемия Кувера, а дори и да беше тук, не бих се молил за тези лотоси. Не е дълг на кшатриите да молят. Това езеро извира от планините и принадлежи на всички. Не го е създал Кувера, нито пък той е сътворил лотосите. За какво тогава да искам разрешението му?“

С тези думи Бхима навлезе в езерото и започна да бере лотоси. Кродхавасите се втурнаха и му извикаха да спре. Бхима остана невъзмутим. Той знаеше, че лотосите принадлежаха на своя създател, Бога, а не на някое по-нисше същество. Бхима чувстваше, че има право да ги бере толкова, колкото и Кувера. Пандава знаеше, че Драупади най-напред щеше да ги поднесе на Бога, преди да ги даде на някого другиго.

Като видяха, че Бхима бере цветята въпреки забраните им, пазачите го нападнаха със свирепи викове:

„Дръж го!“

„Съсечи го!“

„Вържи го!“

Ракшасите навлязоха в плитките води, а Бхима се изправи да ги посрещне. Взимайки украсения си със злато боздуган, наподобяващ боздугана на Ямараджа, Бхима им извика в отговор: „Пригответе се за бой!“

Пазачите обградиха Бхима, който развъртя боздугана си и посрещна приближаващите се ракшаси с тежки удари. Героичният и смел син на Ваю бе верен на добродетелта и истината, затова не можеше да бъде победен от враг чрез сила. Той избиваше кродхавасите със стотици, започвайки с най-силните сред тях. Много падаха във водата със счупени ръце и крака. Бхима приличаше на вихрушка. Ракшасите едва успяваха да го видят, докато се биеше. Те се разбягаха в ужас, издигайки се в небесата.

Като ги видя да се оттеглят, Бхима свали боздугана си и продължи да бере лотоси. После пийна от бистрите езерни води, които имаха вкуса на небесен нектар и възстановиха енергията и силата му. Докато береше цветята, той ги поднасяше в ума си на Драупади.

Кродхавасите се втурнаха ужасени при Кувера и му разказаха какво се бе случило. Богът само се усмихна и каза: „Нека Бхима набере колкото иска лотоси за Драупади. Бях сигурен, че ще дойде.“

Като чуха думите на господаря си, пазачите се завърнаха при езерото и видяха Бхима да плува и играе във водата, а край него на брега лежеше огромен букет лотоси. Те го наблюдаваха мълчаливо от безопасно разстояние.

28.
Оскърбеният Кувера

В Бадарикашрам Юдхищхира внезапно започна да забелязва появата на страховити знамения. Задуха ураганен вятър, който удряше с камъчета и пясък лицата на Пандавите. От небето заваляха звезди, а слънцето бе затъмнено от мрак. Земята потрепери, вдигна се пелена от прах, в небето се чуха гръмотевици. Навсякъде около себе си братята чуваха писъците на зверове и птици.

Юдхищхира се огледа наоколо. Къде ли беше Бхима? Да не би брат му да бе излязъл да търси приключения? Тези знамения очевидно показваха, че някъде се случва нещо страшно. Като не видя Бхима наоколо, Юдхищхира се изплаши, че може той да е причина за поличбите. Царят разтревожен се обърна към братята си: „Въоръжете се, непобедими. Изглежда дойде време да проявим храбростта си.“

После се обърна към Драупади: „Ти знаеш ли къде е Бхима? Да не би да е намислил да направи нещо страшно? Или вече е извършил някой нечуван подвиг? Тези знамения несъмнено означават битка.“

Драупади отговори: „О, Царю, тази сутрин ти подарих един златен лотос. Помолих Бхима да донесе още от тези цветя и той веднага пое към високите склонове на планината.“

Юдхищхира незабавно разбра, че Бхима е нарушил покоя на боговете в желанието си да вземе от цветята им. Той бързо отиде при Гхатоткача и му каза: „О, небесни пътешественико, ти не отстъпваш на гандхарвите по смелост и умения. Нуждаем се от помощта ти. Очевидно по-младият ми брат се е изкачил в районите на боговете. Силата му е такава, че синът на Ваю може да се издигне до небето и да се спусне по своя воля. Той се носи с бързината на вятъра и е тръгнал да бере небесни лотоси. Моля те, отнеси ни до мястото, където те растат, за да видя какво е направил Бхима.“

Като отговори: „Така да бъде“, Гхатоткача и придружителите му отнесоха Пандавите, Драупади и брамините в Шаугандхика. Гхатоткача вече бе ходил там многократно и познаваше добре пътя. Когато се спуснаха на земята близо до езерото, те видяха Бхима да стои край брега с боздуган в ръка, а в далечината едрооките кродхаваси да го наблюдават. Много кродхаваси лежаха убити на земята и във водата, а телата им бяха със смазани глави и крайници.

Юдхищхира бе потресен. Той отиде при Бхима, прегърна го и му каза: „Бъди благословен, но какво си направил, братко мой!? Ако искаш да ми сториш добро, никога недей така прибързано да оскърбяваш боговете.“

Като видяха Юдхищхира, пазачите якши с допрени длани наведоха главите си в смирение. Пандава се извини за извършеното от брат му и ги утеши с любезни думи. Оглеждайки красивата местност, Юдхищхира пожела да поостане там заедно с братята си. Той помоли пазачите да попитат за разрешението на Кувера да останат. Като научи, че синовете на Панду са пристигнали, Кувера се зарадва и даде съгласието си. Така Юдхищхира и придружителите му прекараха известно време по високите склонове на Гандхамадана, наслаждавайки се на райската атмосфера.

След като изминаха няколко дни, Юдхищхира пожела да види Кувера. Седнал край езерото една сутрин, той каза на Бхима: „Видяхме всички свети места с Ломаша и брамините. Нека сега видим най-святото от тях, обителта на Кувера, която е винаги изпълнена със сиддхи и риши. Знаеш ли как бихме могли да влезем в райските сфери?“

Още не бе свършил да говори, когато от небесата прозвуча глас: „О, Царю, оттук не можеш да влезеш в недостъпната обител на Вайшравана. Върни се в Бадарикашрам. Оттам иди в отшелническото жилище на Вришапарва, а после и в ашрама на Арщисена. Оттам ще видиш обителта на Кувера.“

Докато кънтеше божественият глас, прохладен уханен вятър довя дъжд от цветя. Дхаумя каза: „Не можем да пренебрегнем тази заповед на боговете. Да тръгваме веднага.“

* * *

Последните няколко седмици преди завръщането на Арджуна Пандавите прекараха времето си в обкръжението на ришите, но Бхима често скиташе из планината с Гхатоткача. Един ден, докато двамата герои ги нямаше, в Бадарикашрам се появи могъщ ракшас. Всъщност той бе там през цялото време, приел облика на брамин, за да не бъде разпознат от братята, тъй като искаше да открадне Драупади. Най-сетне, виждайки добра възможност, той прояви чудовищния си образ и грабна Юдхищхира и близнаците в едната си ръка, а Драупади в другата. Взе също и оръжията на Пандавите и после се скри в горите. Сахадева успя да се освободи и да вземе меча си, известен с името Каушика. После се втурна след демона, като същевременно викаше високо Бхима.

Юдхищхира укори ракшаса: „Безумецо, ти загубваш добродетелта си и не те е грижа. Какви добри резултати очакваш да постигнеш с подлите си дела? В материалния свят питрите, сиддхите, животните, а дори червеите и мравките зависят от хората за прехрана. Даже и твоята раса зависи от хората.“

Юдхищхира започна да дава наставления на ракшаса за взаимовръзката между всички създания. Чрез жертвоприношения и религиозни дейности хората удовлетворяваха боговете и Върховния, а те осигуряваха всичко необходимо за съществата. Ако хората страдаха и бяха неспособни да изпълняват религиозния си дълг, това щеше да се отрази на всички.

Царят го предупреди: „Окаянико, тъй като показа неблагодарност към нас, които толкова дълго време те поддържахме и изхранвахме, като се опитваш да отвлечеш съпругата ни, ти със сигурност ще срещнеш смъртта си.“

Ракшасът усети, че Юдхищхира започва да става непоносимо тежък и се принуди да забави крачка. Тогава Сахадева успя да го настигне. Юдхищхира се провикна: „Недей да се боиш от този ракшас, братко! Аз забавих бързината му, а и усещам, че Бхима не е далеч.“

Сахадева се изправи пред ракшаса и извика: „Ела и се бий! Ще отнесеш тази жена в гората само през трупа ми или сам ще умреш. Аз съм синът на Панду, Сахадева, и съм тук, за да те накажа.“

Докато Сахадева замахваше заплашително с меча си, Бхима дотича с вдигнат боздуган. Като видя братята си и Драупади в ръцете на ракшаса, той пламна от гняв и изрева: „О, греховни нещастнико, разкрих те още отдавна, когато те видях да разглеждаш оръжията ни, но не ме беше страх, и тъй като беше преобразен на брамин, не предприех нищо срещу теб. Онзи, който убие свой гост, дори и да знае, че е негов враг, отива в ада. Нито пък ще бъдеш убит, преди да е ударил часът ти. Днес ти докосна безгрешната Драупади и така съкрати продължителността на живота си. Като риба, налапала кукичката, завързана на въдицата на съдбата, и ти ще срещнеш смъртта си. Иди там, където вече те чакат Бака и Хидимба!“

Ракшасът се възмути и пусна Драупади и съпрузите й. Устните му трепереха от яд, докато укоряваше Бхима: „Именно ти си грешният! Знам, че си убил тези ракшаси. Днес ще им поднеса във възлияние твоята кръв. Ела и се бий! Чакам те.“

Без да каже нищо повече, Бхима се нахвърли върху демона. Като го видя невъоръжен, той остави боздугана си и сграбчи ракшаса с голи ръце. Чудовището го посрещна, както асурът Вритра посрещнал Индра. Докато яростно се бореха, земята се тресеше под тежките им стъпки.

Близнаците се втурнаха на помощ, но Бхима ги възпря: „И сам ще се справя с този демон. Кълна се в религиозните си заслуги, в жертвите, които съм извършвал, и в братята си, че днес ще го убия.“

Битката между човек и ракшас бушуваше. Те се хвърляха един-друг и си нанасяха ужасни удари. Сблъскващите им се юмруци отекваха като гръмотевици. Докато се търкаляха, вкопчени в схватка, събаряха гигантски дървета, а после ги вдигаха и се биеха с тях. Въздухът бе пълен с летящи трески от смазаните дървета. Когато наоколо не остана нито едно дърво, те започнаха да хвърлят един по друг скали и морени.

Без да спрат дори за миг, двамата се биеха неистово, като всеки искаше смъртта на другия. Приличаха на планина, сблъскваща се с купища облаци. Докато хвърляха камъни, изглеждаше сякаш метеори падат от небето. Макар многократно да бяха наранени в главата и тялото от скалите, нито един от двамата не трепваше. Скърцайки със зъби и ревейки, те се биеха като двойка побеснели слонове.

Страшното сражение продължи почти трийсет минути. Най-сетне Бхима вдигна юмрука си, наподобяващ петглав змей, и нанесе страшен удар по врата на ракшаса. Той загуби съзнание, а Бхима го хвана, докато падаше. После го вдигна с двете си могъщи ръце и го удари в земята, превръщайки с пестници безжизнения си враг в купчина плът. С голи ръце той откъсна главата му и я захвърли настрани. Окървавената глава на ракшаса, с широко отворени очи и прехапани устни, се търкулна като гигантски плод.

Опръскан с кръвта на демона, Бхима отиде при Юдхищхира и му се поклони с допрени длани. Царят и братята му го възславиха, както Марутите прославят Индра. После те се завърнаха в ашрама.

* * *

Бяха изтекли почти пет години, откакто Арджуна бе заминал. Ломаша каза на Пандавите, че скоро могат да очакват завръщането му, и ги посъветва да тръгнат към високите части на планината да го посрещнат. Като събраха малкото си притежания, Пандавите се изкачиха на едно високо плато в Гандхамадана, придружени от Дхаумя, Ломаша и малкото останали брамини. Както бе предрекъл небесният глас, те пристигнаха в ашрамите на царствения мъдрец Вришапарва и на великия риши, Арщисена. Като останаха там за известно време, Пандавите получиха от тях духовни напътствия.

Арщисена им каза, че ще бъде невъзможно да продължат нататък в планината: „Оттук нагоре започва пътят към по-висшите сфери. Никой човек не може да пристъпи там, освен ако не е абсолютно чист и безгрешен. Отвъд този път се простират земите на боговете. Дори оттук се чуват звуците на техните барабани, тамбури и вини.“

Той разказа на братята, че е ходил до планинското било и е наблюдавал боговете с очите си. Видял е също и гандхарви, видядхари, кимпуруши и други небесни същества да се забавляват с апсарите. Великият господар на богатствата, Кувера, често ходел там, обожаван от безброй якши. „По това време цялата област вибрира от мелодични песнопения от Сама Веда. Дайти, данави и сиддхи също се присъединяват към обожанието на прославения Локапала, Кувера.“

Мъдрецът предложи Пандавите да останат търпеливо в ашрама му и да чакат завръщането на Арджуна. Поглеждайки специално към Бхима, той каза: „Не бъдете нетърпеливи. Живейте умиротворено. Скоро ще дойде времето да проявите своята сила. Без съмнение ще сразите враговете си и ще управлявате земята.“

Оглеждайки местността, Пандавите имаха чувството, че вече са влезли в рая. Имаше всякакви дървета, всичките нацъфтели и приведени под товара на нектарните си плодове. Сладкопойни птици играеха в зелените листа, а пауни с разперени опашки наподобяваха короните на дървета. Езерата бяха пълни с водни птици и лотоси; въздухът жужеше от опиянени пчели, пиещи капещия от лотосовите чашки нектар. Благоуханен вятър, носещ райски аромати и фини капчици прохладна роса, облъхваше братята. Всякакви животни живееха наоколо, всичките кротки и безобидни.

Един ден, когато Пандавите и Драупади седяха на брега на езерото, те видяха огромния орел Гаруда да каца във водите му. Птицата блестеше със златисто сияние. Силният мах на крилете му вдигна вятър, който разтърси гората и изсипа порои разцъфтели цветчета от дърветата. Ураганът от кацането му изтръгна близките дървета, а планините потрепериха. Той прелетя с бързината на вятъра и пред очите на Пандавите грабна една силна змия, която живееше в езерото. Хванал нагата в ноктите си, Гаруда се издигна в небесата и изчезна в далечината.

Докато орелът отлиташе на север, вятърът от крилата му отвя много цветя от планинските склонове надолу към Пандавите. Като видя пъстроцветните божествени цветя, Драупади каза на Бхима: „О, най-добър от рода Бхарата, виж какви дивни цветя нападаха от планинските върхове. Несъмнено те цъфтят в обителта на Кувера. О, силноръки, как копнея да видя това райско място! Но то се пази от ракшаси, якши и други могъщи създания. Само да беше тук Арджуна! Когато Агни изпепели гората Кхандава, непобедимият ти брат удържа войнствата на боговете с всичките им армии.“

Така Драупади закачливо дразнеше Бхима. Той се намръщи, докато принцесата продължи: „Ти несъмнено също си способен да устоиш на всеки враг, бил той човек или небесно същество. О, Бхима, накарай ракшасите да се разбягат в десетте посоки просто със силата на ръцете си! Нека всички ние отидем на планинския връх без страх. Отдавна пазя дълбоко в ума си тази мисъл. Закриляна от храбростта ти, така жадувам да видя билото на планината!“

Бхима приличаше на ранен бик. Той не можа да изтърпи думите на Драупади; без бавене се изправи и като взе оръжията си, пое нагоре по планината. Движейки се с походката на лъв, този могъщ мъж — висок като дърво, с цвят на кожата като блестящо злато, с широки рамене и шия като раковина — се втурна с всички сили право по скалите, водещи към планинското било.

Бхима скоро откри един тесен улей, откъдето можеше да изкачи върха, непристъпен за простосмъртните. Като се вкопчваше в бръшляни и пукнатини в скалите, той се катереше бързо. Достигайки билото, Бхима излезе на обширно плато, където видя обителта на Кувера. Тя сияеше със златистите си и кристални дворци в небесен дизайн. Високи златни стени, инкрустирани със скъпоценности във всички цветове на дъгата, обграждаха райските дворци, в които живееше Кувера.

Бхима се облегна на лъка си и се взря смаян в града. Крепостни валове и кули го пазеха от всички страни, украсени с огромни порти и редици високи пилони, чиито многоцветни знамена се развяваха от вятъра. В градините извън града лежаха купчини от бисери, а по стените висяха гирлянди. Дърветата бяха отвъд човешкото въображение, а край тях Бхима видя безброй прекрасни апсари, танцуващи под струните на небесна музика.

Гледката на изобилието на Кувера натъжи Бхима, припомняйки му богатството, което Юдхищхира някога бе притежавал. После гневът му отново пламна, като си спомни за престъпленията на Дурьодхана. Той извади раковината си и я наду с цялата си сила. Звукът отекна сред планинските била, всявайки ужас в сърцата на всички същества.

От крепостната стена стреснатите пазачи якши и ракшаси видяха изправения насреща им Бхима с неговите лък, меч и боздуган. Те излетяха навън с хиляди и се втурнаха към него с гневни крясъци. Високо вдигнатите им ятагани, боздугани, мечове, копия, пики и секири сякаш пламтяха, докато се приближаваха. Бхима изстреля към тях безброй стрели, разсичайки оръжията им и поваляйки ракшасите, тичащи по земята и летящи в небето.

Якшите обградиха Бхима от всички страни и той заприлича на слънце сред облаци. Без страх, Пандава извади меча си и започна да посича ръцете, краката и главите на нападателите си. Докато се сражаваше с ревящите якши, той потъна в дъжд от кръв. Въпреки че го нападаха от всички посоки, небесните воини не видяха у Бхима никакво колебание. Осакатени от оръжията му, те отстъпиха плахо назад, надавайки страшни писъци на болка. После хвърлиха оръжията си и се разбягаха на всички страни.

Военачалникът на армията на якшите, Маниман, гневно се развика на побягналите войски: „Нима ще кажете на Вайшравана, че някакъв си човек е избил безброй якши?“ Могъщият Маниман, въоръжен с копия, ятагани, пики и боздугани, стоеше непоклатим като планина. Гласът му прогърмя като тъпан: „Ела и се бий, човеко! След като си дошъл в обителта на Кувера, сега ще посетиш и обителта на Ямараджа.“

С ужасяващ крясък Маниман нападна Бхима, който незабавно изстреля три стрели, всяка от които прониза Маниман. Тогава Маниман хвърли боздугана си по Бхима и той полетя като камшик на светкавица. Бхима пусна стрели, които удариха силно боздугана, но не успяха да го спрат. Тогава той бързо вдигна собствения си боздуган и разтроши оръжието на якшата със силата на гръмотевица. Като видя, че боздуганът му е разбит, Маниман хвърли железен ятаган. Докато прелиташе из въздуха със златната си дръжка, той свистеше и разпръскваше ярки пламъци и дъжд от искри. Бхима се наклони, но ятаганът го удари по ръката и го завъртя, а от дълбоката рана бликна кръв.

Маниман извика тържествуващо, когато Бхима падна за миг по гръб, но Пандава скоро се съвзе и отново вдигна своя боздуган, наречен Шаика, втурвайки се към Маниман със страшен вик. Якшата хвърли дълго копие, което профуча във въздуха, бляскаво като слънчев лъч. Бхима замахна с боздугана си и отби блестящото копие настрани.

Пандава реши да убие противника си, без да се бави. Той завъртя Шаика над главата си и се затича към якшата. С вик, който отекна из планините, Бхима запрати боздугана си по Маниман. Той го удари в гърдите със страховит трясък и разкъса сърцето му на две. Якшата падна на земята като палма, повалена от ураган.

Като видяха, че предводителят им е мъртъв, оцелелите якши и ракшаси побягнаха. Бхима остана сам на планинското плато, оглеждайки се за нови нападатели.

Шумът от битката достигна до Юдхищхира. Чувайки планинските пещери да ехтят от страховити бойни викове и други звуци, Пандава и братята му се разтревожиха. Те узнаха от Драупади, че Бхима пак е поел нагоре из планините. Юдхищхира и близнаците побързаха след него. Те изкачиха билото и излязоха на платото, където стоеше Бхима. Пандава изглеждаше като Индра, който е избил данавите в битка. Труповете на безброй якши и ракшаси лежаха наоколо му. Много други все още помръдваха със смазани от Бхима крайници.

Юдхищхира и близнаците се втурнаха към брат си и го прегърнаха. После четиримата Пандави седнаха на планинското плато. Оглеждайки райската местност, Юдхищхира каза укорително: „О, сине на Кунти, няма извинение за онова, което си извършил тук. Човек никога не бива да оскърбява царете или боговете. Живеем в земите на Кувера, а ти със сигурност си му нанесъл обида с прибързаното си безразсъдство. Не ти подобава такова поведение, както лъжата не подобава на аскета. Ако изобщо изпитваш някакво уважение към мен, не действай повече по този начин.“

Бхима наведе очи засрамен. Заболя го, като видя брат си така разстроен. Юдхищхира обмисляше какво да направи. Кувера беше могъщият господар на якшите и вселенски закрилник. Ако се беше обидил, положението им наистина беше опасно. Нямаше как да избягат от всезнаещия бог, а да го срещнат в битка бе немислимо. По-добре да се опитат по някакъв начин да го умилостивят. Той без съмнение щеше да дойде, за да види какво е станало. Четиримата Пандави останаха мълчаливи, самите те наподобяващи богове, спуснали се на планинското било.

Междувременно победените якши и ракшаси се бяха втурнали при Кувера и му бяха разказали какво се бе случило. Щом научи, че предводителят им и негов личен приятел, Маниман, е убит, както и много други воини, богът се разгневи и заповяда на слугите си да запрегнат колесницата му.

Слугите веднага докараха колесницата, теглена от сто коня в оттенъците на тъмни облаци, всеки един украсен със златни накити и юзди. Жребците цвилеха силно и вдигаха глави, докато божественият Кувера се качваше, възхваляван от гандхарви и чарани. Хиляди знатни якши, с едри като планини тела, облечени в златни ризници и понесли всевъзможни оръжия, последваха Кувера, когато колесницата му се понесе в небесата.

Райското возило сякаш поглъщаше пространството и раздираше небесната твърд, докато препускаше. Пътувайки, богът на богатствата разсъждаваше над втората атака на Бхима към небесните жители. Как си позволяваше този човек да се държи така оскърбително спрямо боговете! Разбира се, Бхима не беше обикновен човек. Той бе брат на Юдхищхира, а Юдхищхира бе самият Дхармараджа. Той и братята му се бяха родили единствено за да осъществят целите на боговете. Тогава Кувера си спомни проклятието, изречено още отдавна от могъщия риши Агастя. Разбира се! Как иначе би могъл да загине непобедимият Маниман? Бхима бе станал инструмент на проклятието на Агастя. Намръщеното лице на Кувера се смекчи от усмивка, докато приближаваше билото, където седяха Пандавите.

Пандавите видяха задаващата се небесна колесница. Косите им настръхнаха и те бързо се изправиха с допрени длани да посрещнат Кувера. Колесницата спря във въздуха близо до Пандавите, които загрижено гледаха нагоре. Якшите, придружаващи Кувера, се спуснаха на планинския хълм като ято огромни птици. Като видя, че братята го гледат с благоговение, Кувера бе поласкан. Воините якши разбраха благоразположението на Кувера и стояха настрани безучастно, със свалени оръжия.

Четиримата братя се приближиха към Кувера и му се поклониха. Тогава хиляди ракшаси с огромни тела и остри като копия уши дойдоха и го наобиколиха. Самият Кувера изглеждаше като младеж. Носеше венец и гирлянд от райски цветя. В ръцете си държеше ласо и меч, а през рамото му висеше огромен лък. Бхима, който все още стискаше боздугана си, го гледаше без страх. Кувера му се усмихна. После се обърна към Юдхищхира и каза: „О, Партха, много добре знам, че ти винаги мислиш за благото на всички създания. Затова живей на този планински връх без притеснения. И недей да се ядосваш на Бхима. Това, че той изби толкова якши и ракшаси, бе предопределено от съдбата. Като осъзнах това, аз останах доволен от него, вместо да съм оскърбен.“

Кувера хвърли поглед към Бхима и каза с усмивка: „Дете мое, най-добър от рода Куру, не ти се гневя. Остави оръжието си. За да зарадваш Драупади, ти действа импулсивно, без да зачиташ боговете, зависейки единствено от силата на ръцете си. Въпреки това аз съм доволен от теб. Днес ти ме спаси от едно ужасно проклятие на Агастя. Това, че ме оскърби по такъв начин, бе предопределено. Затова ни най-малко не те обвинявам.“

Любопитен да разбере за проклятието, Юдхищхира помоли Кувера да им разкаже повече: „Изненадан съм, че когато си разгневил прославения Агастя, той не те е изпепелил на въглен.“

Кувера разказа на Юдхищхира как веднъж пътувал из небесата към Кушавати, където щели да се събират боговете. Придружавали го стотици хиляди якши начело с Маниман. Когато пресичали река Ямуна, те видели сияйния Агастя да седи на брега, практикувайки аскетизъм. От чиста глупост и арогантност Маниман се изплюл върху главата му. Кувера веднага отишъл пред мъдреца, за да му се извини, но Агастя пламтял от гняв и изрекъл проклятието си: „Понеже този грешник ме оскърби в твое присъствие, той ще срещне гибелта си, както и поражението на войските си от ръцете на човек. Това ще те нарани, но ще се освободиш от греха, щом видиш този човек.“

Кувера каза, че след като е видял Бхима, се е освободил от проклятието на Агастя. Той покани Юдхищхира да прекара няколко дни в неговата обител на планинското било и предаде на Пандавите новини от Арджуна, известявайки ги за скорошното му завръщане от небесата. Като се обърна отново към Бхима, Кувера добави: „Юдхищхира, трябва да гарантираш, че този твой брат няма твърде често да дава воля на избухливостта си. Не възпреш ли неговата импулсивност, тя рано или късно ще ти създаде грижи.“

Бхима свали оръжията си и се поклони пред Кувера, който го благослови: „Нека унищожаваш гордостта на враговете си и усилваш радостта на приятелите си.“

Кувера се сбогува с Пандавите и колесницата му го понесе високо в небесата. Войнствата му от якши и ракшаси го последваха, някои летейки, а други управлявайки колесници, покрити с фино бродирани възглавници и украсени с бисери. Телата на убитите от Бхима воини бяха отнесени, а четиримата братя останаха на високото плато, почитани и обслужвани от якшите.

29.
Завръщането на Арджуна

Макар небесните домакини да им поднасяха всевъзможни приятни неща, Пандавите мислеха единствено за Арджуна. Те едва издържаха копнежа си да го видят отново и дните им минаваха бавно, тъй като очакваха завръщането му всеки момент. Якшите доведоха Дхаумя и Драупади на планинското било, за да бъдат заедно с Пандавите и да посрещнат Арджуна, когато пристигне.

На седмия ден след битката Пандавите съзряха в небето блестящата колесница на Индра, наподобяваща изгряла сред облаците звезда, да приближава към планината. На нея видяха Арджуна, подобен на самия Индра. Той носеше сияйни свилени одежди с божествени накити и гирлянди и блестяща скъпоценна корона, която украсяваше главата му.

Пандавите се изправиха да го посрещнат. Те всички чувстваха непосилно щастие, докато колесницата бавно се спускаше, теглена от десетте си хиляди жребци. Когато тя докосна земята, Арджуна слезе и падна в нозете на Дхаумя, а после на Юдхищхира и Бхима. След това близнаците му се поклониха, а той поздрави Драупади с нежни думи и й подари много прекрасни накити, които Индра му бе дал.

Юдхищхира приветства с почести Матали, сякаш бе Индра, и го попита за благополучието на боговете. Матали заговори на Пандавите с обич като баща на синовете си. После се качи на колесницата и се завърна в Амаравати.

Арджуна седна сред братята си, а те поискаха да им разкаже за всичките си премеждия. Той сподели какво бе преживял, започвайки от първата си среща с Индра в облика на брамин, до самото си заминаване от небесата. Арджуна разказа как, след като бе приключил обучението си при Индра, трябвало да му поднесе дакшина. Индра му казал: „Вече няма нищо в трите свята, което да не успееш да постигнеш. Ти владееш всички божествени оръжия и нямаш равен в изкуството на боя. Искам от теб да унищожиш враговете ми, нивата-кавачите, династия свирепи данави, живеещи в недрата на океана в огромна крепост. Като убиеш тези демони, ти напълно ще ме удовлетвориш и ще изплатиш дълга си към мен.“

После Индра позволил на Арджуна да вземе неговата колесница и му дал непробиваема ризница. Освен това сложил на главата му тази корона и казал: „Винаги бъди победител!“

Тогава, благословен от обитателите на рая, Арджуна потеглил с колесницата на Индра. На заминаване боговете му подарили раковина, наречена Девадатта, чийто звук е способен да разпръсква враговете му. Матали подкарал колесницата и те скоро достигнали океана. Арджуна описа океана на братята си: „Този страховит и безмерен господар на водите бе покрит с надигащи се вълни, които се блъскаха една в друга, подобни на движещи се планини. Видях кораби, препълнени с бисери, да плуват по вълните, както и китове, тимингила, змейове и други свирепи морски животни. През водата виждах потънали раковини и купища скъпоценни камъни. Те наподобяваха звездите нощем, покрити с прозрачни облаци.“

Арджуна описа как Матали насочил мистичната колесница, способна да пътува навсякъде из трите свята, през самия океан към града на данавите. Когато тя влязла в долния свят и приближила крепостта, цялата област кънтяла от страховития грохот на колелата й. Дочувайки гръмовния звук, данавите помислили, че Индра идва да се сражава с тях.

„Те затвориха градските порти и се струпаха по крепостните валове. Видях хиляди демони с вдигнати лъкове, мечове, копия, секири, боздугани и ятагани, със сърца, изпълнени със страх, и с треперещи крайници. Взимайки Девадатта, аз неколкократно мощно я надух, карайки всички същества да се изпокрият от ужас. Тогава нивата-кавачите се втурнаха от града си с хиляди. Те бяха облечени в блестящи брони и носеха боздугани, пики, ятагани, саби, секири, оръдия и мечове, украсени със злато и скъпоценности.“

Матали умело маневрираше с колесницата и объркваше демонската атака. Всъщност той управляваше колесницата толкова бързо, че аз изобщо не виждах нищо. Враговете ми тръбяха със странните си музикални инструменти, създавайки невъобразим дисонантен звук, който изпълваше бойното поле и вцепеняваше умовете на всички същества.

Докато данавите ме нападаха със стотиците си хиляди стрели, аз видях в небесата ришите, дошли да гледат сражението. Те ме възхваляваха с отбрани ведически молитви и така ми вдъхнаха кураж. Бях обкръжен и обвит в пелени от страховити остриета, но устоях на демонските стрели и на пороите от копия, боздугани и ятагани.

Колесницата се носеше с бързината на вятъра. Измъквайки се от нападателите си, аз ги контраатакувах и ги отблъснах с бързолетните си стрели, пронизвайки всеки от данавите с много смъртоносни остриета. Същевременно Матали пришпорваше десетте хиляди коне към враговете, стъпквайки много от тях. Той управляваше колесницата с такава ловкост, сякаш бе теглена от един-единствен жребец.

Пускайки стрелите си с безпогрешна точност, аз отсичах вдигнатите ръце на демоните, които падаха на земята, все още стискайки оръжията си. Защитените им от шлемове глави се търкаляха като зрели плодове, обрулени от дърветата. Данавите връхлитаха върху ми, вълна след вълна. Зареждайки стрелите си с мантрите на Брахма, аз ги посичах, докато се носеха към мен, но те бяха толкова многобройни, че ме притиснаха жестоко от всички страни. Тогава взех оръжието на Индра, мощната гръмотевица, и я хвърлих срещу демоните. Тя ги отхвърли надалеч от колесницата и раздроби оръжията им на парчета. Бързо я последвах, изстрелвайки по десет стрели във всеки от нападателите си.

Като видя как стрелите излитаха от лъка ми като рояци черни пчели, Матали ме похвали. С вдъхната от мантрите мощ, те удържаха вражеските сили и осакатяваха воините. Кръвта бликаше като ручеи през дъждовния сезон.

Тогава разгневените демони започнаха да се бият с магии. Внезапно данавите изчезнаха, а от небето заваляха камъни. С насочен нагоре лък, въртейки се на всички посоки, аз посрещах скалите със сърпоглавите си стрели, разбивайки ги на парчета. Тогава демоните изляха дъждовни порои, придружени от ураганен вятър. Цялата област се наводни, небето не се различаваше от земята. Сякаш безкрайно водно пространство покриваше всичко. Борейки се да овладея ума си, аз призовах пламтящото оръжие Висошана, което ми бе дал Индра. То веднага пресуши водите и въздухът се изпълни с тежки изпарения.

Чувах ужасяващите крясъци на демоните, въпреки че оставаха невидими. Те изпратиха огнени езици и виещ смерч срещу мен. Посрещнах огъня с небесното водно оръжие, а вихрушката спрях с оръжието планина. Тогава те създадоха такъв страшен мрак, че не виждах нито Матали, нито дори собствените си ръце, държащи лъка. Отгоре заваля дъжд от железни ятагани, а данавите зареваха от всички страни. Конете уплашено се дръпнаха назад, Матали изпусна камшика си и извика: „Къде си, Арджуна? Какво става?“

И двамата бяхме завладени от ужас. Матали каза: „О, безгрешни Арджуна, въпреки че съм бил с Индра в много сражения с демоните, никога не са ме атакували по такъв начин и не съм губил контрол над конете. Сякаш самият Творец, желаещ унищожението на вселената, е повелил тази битка. Нима може да има друг изход от това ужасно сражение?“

Аз останах безмълвен за кратко, за да овладея ума си. После отговорих: „Успокой се, колесничарю. Виж храбростта на ръцете и на оръжията ми. Ще победя тази магия със своя лък Гандива.“

Тогава призовах астрите, способни да вцепенят врага и магията на данавите се разпръсна. Те отново се появиха пред мен, но незабавно използваха нова магия, която зашемети ума и сетивата ми. В един миг земята бе покрита от мрак, после сякаш бе потънала във вода, а накрая изглеждаше, сякаш колесницата ми виси във въздуха.

Пуснах оръжието Шабдаведи и разпръснах тази магия, а Матали подкара конете към враговете. Демоните, разгневени, се нахвърлиха върху мен. Аз безпощадно ги съсичах с порои остри като бръснач стрели. После те отново изчезнаха, като не спираха да се бият невидими. Използвайки небесните оръжия, способни да ги открият, аз продължих да ги избивам.

Тогава нивата-кавачите се отказаха от магиите си и се оттеглиха в града. Внезапно отново всичко стана видимо. Видях земята, покрита с обезобразените им тела, с оръжията, украшенията, броните и крайниците им. Конете нямаше къде да стъпят. Матали ги накара да се вдигнат и колесницата се понесе из въздуха.

Като видях, че враговете ми се оттеглиха, аз си отдъхнах, но още в следващия миг демоните отново ме нападнаха невидими. Гъст порой от планински канари се посипа отгоре ми. Под себе си усещах как данавите улавяха краката на конете и ги дърпаха надолу. Толкова много скали падаха, че колесницата ми сякаш беше в пещера. Отново ме обзе страх. Като видя това, Матали каза: „Кураж, Арджуна! Използвай гръмотевичното оръжие на Индра, то ще унищожи тези камъни.“

Аз промълвих мантрите, призоваващи оръжието на Индра, докато поставях железни стрели на тетивата на Гандива. Заредени с мощта на Ваджрата на Индра, стрелите полетяха към канарите и ги разбиха на прах, унищожавайки магията на демоните и събаряйки ги от небесата. Те падаха с писъци от всички страни, като грамадни метеори. Много от тях побягнаха и се скриха в недрата на земята, други изчезнаха в небето.

Осъзнавайки, че демоните са сразени, казах на Матали да подкара колесницата към града. Той огледа смаян бойното поле и каза: „Никога не съм бил свидетел на подобна сила, дори от боговете. Досега бе невъзможно да бъдат победени тези демони дори чрез съвместните усилия на всички богове.“

Матали насочи колесницата към градските порти, а аз размислях върху битката. Макар стотици хиляди данави, огромни като планини, да лежаха мъртви, нито аз, нито Матали бяхме наранени. Това беше удивително. Без съмнение само силата на Кришна и нищо друго ни бе запазила и ме бе направила способен да сразя тези могъщи врагове.

Влязохме в града на данавите и видяхме хиляди плачещи жени. Те се отдръпваха плахо, докато преминавахме, ужасени от грохота на колесницата. Докато тичаха, бижутата и накитите им звънтяха, сякаш се сипеше градушка. Видях ги бързо да се скриват в златните си дворци, украсени с безброй бисери.

Смаян от великолепието на града, аз казах на Матали: „Това място изглежда по-величествено дори от Амаравати, пък тук не живеят богове.“

Матали отговори, че някога градът бил резиденция на Индра, но демоните го завладели, след като удовлетворили Брахма чрез аскетизъм. Брахма им дал благословия, която ги направила непобедими за боговете. Тогава Индра отишъл при Шива да го моли за помощта му, а Шива казал: „Ще си възвърнеш този град в бъдеще, когато приемеш различно тяло.“

Докато Арджуна разказваше, братята му го гледаха с изумление. Храбростта му в бой сега надминаваше тази на славния му баща, господаря на боговете.

Арджуна продължи: „После напуснах града на данавите и се завърнах в Амаравати. На връщане колесницата премина край един друг голям град, плаващ насред небесата и блестящ като второ слънце. Той бе пълнен с дървета, изработени от скъпоценности, и украсен със златни кули и дворци. Четири непроходими порти се извисяваха от четирите страни на града, инкрустирани с пъстроцветни камъни, излъчващи неизброими отсенки, сякаш дъги. Никога не бях виждал нещо подобно.

Матали ми каза, че това е градът на калаканите, род свирепи демони. Наричаше се Хираняпура и дори боговете не можеха да го завладеят, затова демоните живееха там без страх. Калаканите бяха обречени от Брахма да загинат от ръката на простосмъртен. Така че Матали ми предложи да нападна дайтите, за да зарадвам Индра.

Аз отговорих: «Закарай ме веднага там. Боговете нямат врагове, които да не считам и за свои неприятели.»

Докато се приближавахме към града, демоните излетяха оттам като един, мислейки, че Индра идва да се сражава с тях. Без ни най-малко колебание, те започнаха да хвърлят оръжията си по мен — стрели, боздугани, мечове, копия и пики. Пресрещнах атаката им с могъщи порои стрели от Гандива. Матали препускаше с такава скорост, че дайтите се слисаха и объркани се пронизваха един друг в опитите си да ме атакуват.

Като разбраха, че съм труднопреодолим противник, дайтите се оттеглиха в крепостта си, която започна да се движи във всички посоки. Понякога се появяваше в небесата, друг път под океана, накрая съвсем изчезна, а после внезапно излезе точно пред мен и излетя нагоре, извършвайки какви ли не завои и маневри из въздуха. Въпреки че ми бе трудно да следвам изменчивата й посока, успях да спра движението й със стрелите си, насочени от мантри. Изстрелях толкова много стрели, че градът се разпадна на късове, падащи в пламъци на земята.

Дайтите се издигнаха в небесата и продължиха битката. Тогава Матали ни закара долу на земята, където незабавно ме обградиха повече от петдесет хиляди колесници. Сражавах се с тях с небесните си оръжия, но могъщите дайти един по един отблъскваха снарядите ми. Силните демони стояха насреща ми, облечени в блестящи златни ризници, с шлемове и райски гирлянди, с колесници, украсени с редици знамена. Гледката на подредените в боен ред дайти бе неописуемо красива и аз напразно се опитвах да ги победя.

Бях жестоко притиснат от оръжията им. Потъвайки в океан от калакани, аз внезапно си спомних за оръжието на Шива и като събрах цялата си смелост, произнесох свещените му мантри. На мига пред мен се появи огромно същество с три глави, девет очи, шест ръце и пламтящи като огън коси. Дрехите му се състояха от огромни змии, чиито езици плющяха като камшици напред-назад.

Наведох глава и се поклоних на този ужасяващ облик на вечния Шива. После поставих на лъка си Рудра-астрата и постоянно повтаряйки мантрите, я изстрелях за унищожение на дайтите.

Хиляди, различни по форма снаряди, полетяха над бойното поле, когато оръжието запламтя. Някои наподобяваха лъвове, други тигри, мечки или биволи. Имаше някои с формата на змии, други в облика на слонове, бикове, глигани и котки. Едновременно с това бойното поле се изпълни с последователите на Шива — безброй гухяки, якши, пишачи, бхути и всякакви други призраци. Всички те се нахвърлиха върху дайтите с ужасяващ писък.

Докато Рудра-астрата нанасяше опустошения на враговете, аз изстрелвах неспирен поток от стрели, направени от скална сърцевина и проблясващи като пламъци. Дайтите бяха избити, а малкото оцелели побягнаха. Като видях, че победата ми се дължеше единствено на оръжието на Шива, аз му се поклоних на самото бойно поле. Матали ме похвали и после се завърнахме в обителта на Индра.

Когато Индра научи за подвизите ми, той се зарадва и ме благослови винаги да оставам с трезв и ясен ум по време на битка и оръжията ми да са безпогрешно точни. Освен това добави, че никой небесен воин — бил той данава, дайтя, нага, гандхарва, супарна или якша — няма да е способен да ме победи. Каза ми, че ще завладея земята и ще я дам на Юдхищхира. Даде ми непроницаемата ризница, която нося сега, и постави короната на главата ми. Подари ми освен това и Девадатта, а после ме изпрати обратно на тази планина.“

Когато Арджуна приключи разказа си, Юдхищхира бе поразен от благоговение. Той каза: „О, Дхананджая, какво щастие е, че си успял да се срещнеш с могъщите богове и да получиш от тях всички небесни оръжия. Вече считам земята за завладяна, а синовете на Дхритаращра за победени. О, Бхарата, бих желал да видя оръжията, с които си сразил демоните.“

Арджуна се съгласи да удовлетвори молбата на брат си и се приготви да демонстрира оръжията. Представяйки си, че земята е неговата колесница, Пандава се изправи с Гандива в ръце, шептейки мантрите, с които призоваваше различните божествени оръжия. Облечен в небесната си броня и с корона на главата, той се обърна на изток и мълчаливо съсредоточи ума си в молитвите.

Точно когато щеше да прояви оръжията, земята се разтресе, а планините сякаш бяха готови да се разцепят. Слънцето потъна в мрак, вятърът спря. Брамините не можеха да произнесат ведическите химни, всички същества се почувстваха потиснати. Внезапно Пандавите видяха в небесата могъщия четириглав Брахма, заобиколен от всички полубогове. Гандхарвите и апсарите също се явиха, пеейки и танцувайки по склоновете. Дъжд от цветя заваля над Арджуна, който се оглеждаше смаян наоколо. Пред него застана божественият мъдрец Нарада и каза: „Принце, недей да пускаш небесните оръжия без цел, защото ще унищожат трите свята. Те трябва да бъдат използвани единствено срещу могъщи врагове в битка. Не бъди толкова импулсивен.“

После Нарада се обърна към Юдхищхира: „О, Аджаташатру, ще видиш всички тези оръжия, когато Арджуна ги използва във войната срещу Кауравите.“

Братята се поклониха пред Нарада и той си замина заедно с полубоговете.

30.
Кришна навестява Пандавите

Пандавите продължиха да живеят в обителта на Кувера още четири години. В тази райска атмосфера те не усещаха как отминава времето. Един ден Арджуна и Бхима отидоха при Юдхищхира да поговорят с него. Бхима каза: „О, царю на Куру, за да спазим обета ти, ние се въздържахме и не убихме синовете на Дхритаращра. Вместо това живяхме единайсет години в горите, лишени от наследството си. Последните четири от тях не бяха трудни, но вече наближава времето, когато според обещанието ти трябва да влезем в някой населен район и да живеем там неразпознати. Затова нека изоставим тези планини и отново се спуснем на земята.“

Бхима каза, че двамата с Арджуна са непреклонни в решението си да накажат Дурьодхана, но се боят, че ако останат на високото плато в райската Гандхамадана, биха могли да забравят нещастията, които им бяха причинили Кауравите и това би намалило решителността им: „Затова вече искаме да си тръгнем. Ние, твоите братя, подпомагани от непогрешимия Кришна, несъмнено ще ти помогнем да си възвърнеш царството. Всички ти желаем доброто и жадуваме да сразим враговете ти в битка.“

Юдхищхира бе съгласен, че е време да си вървят. Заедно с Драупади, братята посетиха различните гори и езера в обителта на Кувера за последен път, като им поднесоха почитанията си и се сбогуваха с тях. После, Юдхищхира се помоли на планината Гандхамадана: „О, господарю на планините, ние си тръгваме. Моля те, благослови ни, след като сразим враговете си и си възвърнем царството, отново да те видим в края на живота си.“

Юдхищхира мислеше за времето, когато след като са управлявали царството си, те ще се оттеглят накрая, за да изпълняват аскетизъм и да получат духовно освобождение. После заедно с братята си и брамините той заслиза надолу по склона на планината. Бхима повика Гхатоткача и спътниците му и те отново пренесоха Пандавите и придружителите им през непристъпните планински проходи. На Пандавите им бе трудно да напуснат обителта на Кувера, но като се обръщаха, гледайки отдалеч изключителната й красота, умовете им се разведриха.

Скоро братята пристигнаха в Бадарикашрам. Когато бяха посрещнати от мъдреците там, Юдхищхира освободи Гхатоткача, избирайки да продължат пътя си надолу пеша. След като останаха още месец с ришите в Бадарика, те поеха към държавата на Субаху, където прекараха една нощ, преди да продължат към гората Вишакхаяпа.

Докато пътуваха, следвани от своите носачи и слуги, те видяха пленителни гори, езера, реки и поля. Всяка вечер спираха по здрач и лагеруваха на мястото, до което бяха стигнали, приготвяйки си вечеря от проста горска храна. Постепенно стигнаха до Вишакхаяпа, намираща се все още в района на Хималаите. Тъй като започваше дъждовният сезон, те решиха да останат там, докато преминат валежите, а после да се върнат в Камяка.

На първия ден след пристигането им във Вишакхаяпа Бхима отиде да разгледа местността. Въоръжен с лък и меч, той с наслада бродеше из горите, населени от гандхарви и сиддхи. Дърветата, изпълнени с плодове и цветове от всички сезони, ехтяха от песните на екзотични птици. Бхима видя бистри ручеи, стичащи се от планините, които образуваха прозрачни езера, пълни с лотоси.

Диви глигани се нахвърляха върху Пандава, а той ги убиваше с юмрука си. Бхима изби много биволи и елени, пронизвайки ги с острите си стрели. Притежаващ силата на десет хиляди слона, той на игра изкореняваше и изпотрошаваше огромни дървета, прочиствайки пространства, на които по-късно ришите можеха да изпълняват своите жертвоприношения. Бхима удряше ръцете си и викаше екзалтирано, докато се скиташе насам-натам. Лъвове и слонове се разбягваха в ужас, чувайки рева му.

Гордият и неуморен Бхима изпълваше небесата с виковете си. Трошеше планински върхове и ги риташе. Докато кръстосваше склоновете, той виждаше огромни змии да се скриват в пещерите си, чувайки стъпките му. Бхима ги преследваше из скалистите плата. Внезапно той се натъкна на ужасяваща на вид змия, приличаща на хълм. Тя лежеше навита пред входа на една голяма пещера, препречвайки го напълно. Кожата й бе жълта на черни петна, а от разтворената й уста стърчаха четири зъба. Докато се оглеждаше наоколо с медночервените си очи, раздвоеният й език облизваше ъглите на устата й.

Бхима спря и се взря в змията. Тя приличаше на самата Смърт, както лежеше, съскайки сякаш с укор. Когато се приближи, змията изведнъж го хвана и обви пръстените си около него. Бхима усети как тялото му отслабва и въпреки всичките си усилия не можеше да се освободи. Той потрепери и загуби съзнание за няколко минути.

Идвайки на себе си, той обмисли опасната ситуация. Какво бе това създание? Как бе успяло да вземе надмощие? Бхима отново се напрегна, но установи, че е неспособен да помръдне. Ясно бе, че това не е обикновена змия. Той реши да я помоли да му разкрие самоличността си.

„О, най-силна сред змиите, бъди така добра да ми кажеш коя си и какво ще правиш с мен? Аз съм Бхима, син на Панду и брат на Дхармараджа. С голите си ръце съм убивал в битка безброй лъвове, тигри, бикове и слонове. Дори боговете не могат да ме победят. Тогава как ти успя? По силата на някаква специална наука или на благословия владееш подобна мощ?“

Змията отговори сериозно: „О, силноръки, гладна съм отдавна. Но за мой късмет, ти се появи. Явно си храната, отредена ми от боговете. Слушай, ще ти разкажа как попаднах в това змийско тяло.

Името ми е Нахуша и съм царствен мъдрец. След като постигнах рая, бях прокълнат от Агастя Риши и отново паднах на земята като змия. Оказва се, че ти си мой потомък, но това няма да ми попречи да те изям. Каквото попадне в хватката ми по пладне, било то крава, бик или дори човек, е моят обяд.

Агастя ми обеща, че онзи, когото хвана, ще загубва силата си. Така че ти си победен от могъществото на онзи мъдрец. Агастя ми каза освен това, че ще се освободя от проклятието му, когато някой успее да отговори на въпросите ми за връзката между душата и Върховната Същност.“

Като си помисли за Кришна, Бхима отговори: „О, могъщо създание, нито съм разгневен, нито пък се самообвинявам за тази беда. Понякога човек успява в опитите си да постигне щастие, друг път се проваля. Със сигурност резултатите не са в ръцете му, затова и не бива да оплаква нещастието си. Та кой е по-могъщ от съдбата? Тя е всесилна, а усилията за материална изгода са безсмислени.“

Бхима каза, че не тъгува за очакващата го смърт, а за братята и майка си. Те бяха зависими от него и несъмнено щяха да са лишени от всякакви сили и енергия, като научат какво се е случило. А Дурьодхана щеше да тържествува.

В лагера на Пандавите Юдхищхира забеляза лоши поличби. Завиха чакали, а над главата му закръжи зловещата птица вартика с един крак, едно крило и едно око. Тя кряскаше и бълваше кръв. Задуха ураганен вятър, четирите хоризонта сякаш пламтяха. Юдхищхира усети левите му клепач и ръка да потрепват, а сърцето му се разтуптя. Той се огледа из ашрама и като не видя Бхима, попита Драупади: „Къде е могъщият ми брат?“

Драупади отговори, че е излязъл отдавна. Разтревоженият Юдхищхира реши сам да отиде да го потърси. Като каза на Арджуна да пази Драупади и близнаците и да закриля брамините, той започна да търси Бхима в гората. Проследявайки стъпките му, царят скоро мина покрай съборените дървета и убитите от брат му зверове. Той видя и пътеката сред храстите, повалени от ударната вълна от тичащия за удоволствие Бхима.

Юдхищхира бързаше колкото може и скоро стигна до едно неравно място, където като че ли следите на Бхима се губеха. Земята бе суха и пълна с трънаци, дънери и камъни. Силният вятър разклащаше изсъхналите дървета. Юдхищхира се заизкачва към високото плато. Той усещаше, че брат му е някъде наблизо, докато тревожно бързаше нагоре по склона. Скоро достигна до леговището на змията, а пред входа на пещерата видя Бхима, притиснат в спираловидните й пръстени.

Той бе смаян да види брат си, уловен от змията, и попита: „Каква е тази огромна змия с тяло, гигантско като планина? Как попадна в хватката й, о, сине на Кунти?“

„Това е царственият мъдрец Нахуша в змийски облик. Той възнамерява да ме изяде, скъпи братко.“

Юдхищхира се обърна към Нахуша: „Бъди така добър да освободиш брат ми. Ще те удовлетворим с друга храна.“

Нахуша леко се помръдна: „Уловил съм този царски син за обяд и не възнамерявам да го пусна. Трябва да си тръгнеш оттук, иначе утре ще изям и теб. Мъдрецът Агастя ми е дал благословията, когото хвана да е моята храна. Ти също си в обсега ми. Отдавна не съм ял и няма да се откажа от брат ти. Нито пък искам друга храна.“

Измъчван от участта на Бхима, Юдхищхира внимателно размисли. Това създание всъщност не беше змия, а велик цар и праотец на Пандавите. Юдхищхира много пъти бе чувал за Нахуша. Той бе извършвал безброй жертвоприношения и бе станал император на земята преди да отиде най-после в рая. След като се бе издигнал до по-висшите сфери, той навярно бе прокълнат, за да падне отново. Вероятно проклятието имаше някакво условие. Ако Нахуша можеше да се освободи от змийския си облик, Бхима щеше да бъде спасен.

„О, змийо, при какво условие ще освободиш брат ми?“

„Опиянен от горделивост заради богатствата и властта си, аз оскърбих брамините — каза Нахуша. — Така бях прокълнат от Агастя и попаднах в това окаяно състояние. Но мъдрецът ме увери, че ще се освободя, ако намеря човек, който да отговори на въпросите ми на духовни теми. Така че това е единственият начин брат ти да бъде спасен. Отговори на моите въпроси, безгрешни, и спаси и Бхима, и мен.“

„Питай на воля, могъща змийо. Ще се опитам да дам отговор.“

Юдхищхира винаги се радваше на възможността да говори на духовни теми. За него горското изгнаничество бе благотворно, защото имаше възможността да слуша беседите на ришите и да се заеме с вглъбено изучаване на писанията, освободен от държавническите задължения. Бе придобил почти несравними познания върху Ведите. Той се заслуша внимателно във въпросите на Нахуша.

Втренчила присвитите си очи в Юдхищхира, змията попита: „Как можем да разпознаем истинския брамин и коя е най-висшата цел на познанието?“

„Браминът се характеризира с качествата честност, чистота, опрощение, себевладеене, аскетизъм, знание и религиозност. Висшата цел на познанието е Върховният Брахман, който може да бъде познат, след като човек се издигне над всички двойствености.“

„Качествата, които ти приписа на брамините, се откриват и в останалите класи хора — каза Нахуша със съмнение. — Пък и как може човек да съществува, без да изпитва щастие или скръб, които са основата на всяка двойственост?“

Юдхищхира се усмихна. Ясно бе, че змията е доста мъдра и го изпитва. „Ако откриеш тези качества, в който и да било човек, тогава той трябва да бъде считан за брамин, независимо в каква каста е роден. Свързаните с материалните обекти щастие и скръб могат да бъдат преодолени, като същевременно продължават да бъдат изпитвани по отношение на Върховния. Материалните емоции са изкривени отражения на истинските духовни чувства.“

Нахуша бе доволен от отговора на Юдхищхира и го помоли да задълбочи темата. Каква тогава бе ползата от разделянето на обществото на касти, след като тези подразделения нямаха значение? В отговор Юдхищхира обясни, че поради смесването на социалните класи е станало трудно да се установи принадлежността на човек. Единствено изследвайки действителните му качества, кастата му би могла да бъде разпозната. Следователно, обществото трябва да бъде разделяно само на такава основа, а не на основата на потекло.

Нахуша каза: „Е, Царю, явно си добре запознат с тази наука. Как бих могъл в такъв случай да погълна брат ти?“

За Юдхищхира бе ясно, че самият Нахуша е изключително мъдър. Някога той бе управлявал земята и се бе въздигнал в небесата, след като бе получил напътствия от мъдреците. Той си помисли, че си заслужава да научи нещо от подобна личност. Застанал пред Нахуша с допрени длани, Юдхищхира каза: „Аз смятам, че ти притежаваш по-големи познания. Моля те, бъди така добър да ми дадеш наставления. С какви дейности човек постига рая?“

„По мое мнение, о, Бхарата, човек може да отиде в рая, като раздава милостиня на брамините, като говори внимателно и любезно, като е честен и като не завижда на никое живо същество.“

„Коя от тези дейности ти считаш за най-добрата и какво означава липса на завист?“

„Всяка една от тях би могла да се вземе за по-висша или по-нисша в съответствие с обстоятелствата. Затова е нужно човек да разбира окончателната цел на живота, за да знае как да постъпва винаги правилно. Ти сам вече обясни това, Юдхищхира. Всички дейности и цялото знание трябва да са насочени към постигане на Върховния.

Липса на завист означава винаги да желаеш доброто и напредъка на всички живи същества, вместо да ги експлоатираш за собствено удоволствие. По-специално, човек трябва да желае духовното развитие на останалите и да ги подпомага в него.“

„Как душата приема материално тяло, о, Нахуша?“

„Душата, или атман, получава тела в зависимост от собствените си действия. Така тя преминава от живот в живот по силата на благочестивите и греховните си дейности — понякога отива в рая, а понякога приема тяло на животно. Окончателното освобождение се постига, когато човек познае Брахман, Върховния Абсолют.“

Юдхищхира кимна. Отговорите на змията бяха в съответствие с онова, което сам бе научил от ришите. Ясно бе, че Нахуша има задълбочено духовно разбиране. Но как тогава бе станал змия?

Нахуша отговори: „Чрез жертвоприношения и аскетизъм станах толкова могъщ, че обикалях небесата на златна колесница. Бях император на цялата земя и дори гандхарвите, якшите, ракшасите и всички същества в трите свята — включително ришите — ми плащаха данъци. Толкова голяма беше силата ми, че отнемах енергията на всекиго само като го погледнех. Тогава ме завладя гордостта и изгубих яснотата на разсъдъка си. Знанието ми бе покрито от невежеството, породено от гордост. Заповядах на мъдреците брамини да теглят колесницата ми и по този начин ги оскърбих.

Един ден, докато бях в рая, докоснах Агастя Риши с крак. Мъдрецът ме прокле и аз пропаднах на земята, а тялото ми се преобрази в змийско.

В изпълнение на думите на Агастя обаче сега ти ме освободи от проклятието. Разговорът ми с теб пробуди заспалото ми знание. Сега разбирам, че истинската ми цел трябва да бъде развиване на брамински качества и духовно познание, а не материално величие и богатство.“

Нахуша освободи Бхима, а змийското му тяло издъхна веднага. Двамата братя видяха от него да излиза сияйна небесна фигура, украсена със златни накити и красиви гирлянди. Тя се поклони пред Пандавите, а после се издигна и изчезна в небесата.

Юдхищхира и Бхима се върнаха в ашрама и разказаха случилото се на останалите. Когато царят завърши разказа, брамините укориха неразумната импулсивност на Бхима, който бе предизвикал змията и го предупредиха никога вече да не бъде толкова невъздържан.

* * *

Няколко дни след пристигането им във Вишакхаяпа, заваляха дъждовете. Пандавите бяха построили лагера си на високо място и гледаха как пороите заливат низините. Слънцето повече не се показа. Мълнии и светкавици озаряваха гората, а по земята течаха потоци пенливи води, шумящи като летящи стрели. Всички горски създания се радваха и лудуваха из пропитите от дъждовете гори.

Постепенно дойде есента. Облаците се разсеяха и небето стана лазурносиньо. Дните бяха горещи, а нощите прохладни. Пандавите гледаха освежения горски пейзаж и взеха решение, че тъй като е настъпил свещеният месец Карттика, моментът е благоприятен да се завърнат в Камяка.

Само няколко дни след като пристигнаха там, дойдоха да ги посетят Кришна и Сатябхама. Чрез невъобразимото си могъщество Кришна бе разбрал, че са се прибрали в Камяка.

Пандавите бяха изключително щастливи да видят своя приятел и доброжелател; те станаха да го посрещнат със сълзи на очи. Кришна слезе от колесницата си и се поклони в нозете на Юдхищхира и Бхима, както и на Дхаумя и брамините. После прегърна Арджуна и прие поклоните на близнаците. Сатябхама прегърна Драупади и когато двамата със съпруга й бяха удобно настанени сред Пандавите, всички започнаха да разговарят.

Арджуна разказа на Кришна всичко, което му се бе случило от времето на последната им среща. После го разпита за неговото благополучие и за това на семейството му, като искаше да узнае повече за жена си Субхадра и за техния син Абхиманю. Кришна го увери, че всичко е наред. Обръщайки се към Юдхищхира, той каза: „О, Царю, мъдреците настояват, че справедливостта е по-важна от завладяването на царства; а за да развиваш качеството справедливост, е нужен аскетизъм. Ти изпълни дълга си в неотклонно подчинение на истината и така спечели и този свят, и отвъдния. Не си пристрастен към чувствени наслади, нито пък действаш от себичност. Въпреки че завладя величествени царства и бе заобиколен от разкош, ти не се отклони от практикуването на милосърдие, истинност, аскетизъм, религиозност, опрощение и търпение.“

Юдхищхира скромно наведе глава, докато Кришна продължаваше: „Кой освен теб, Дхармараджа, би изтърпял оскърбленията към Драупади, толкова противни на добродетелта? Няма никакво съмнение, че ще си възвърнеш царството, когато му дойде времето. Щом обетът ти завърши и тринайсетте години изтекат, ще направим всичко, което е по силите ни, да накажем Кауравите.“

Кришна заговори нежно на Драупади и й каза, че е голямо щастие да има такива добродетелни мъже за съпрузи. Той й предаде вести от синовете й, които живееха в царството на Друпада, но бяха прекарали и дълго време в Дварака, където Субхадра ги обгрижваше с майчина любов. Синът на Кришна, Прадюмна, обучаваше всички синове на Пандавите в изкуството на боя.

Когато Кришна замълча, Юдхищхира каза: „О, Кешава, несъмнено ти си най-висшето ни убежище. Винаги сме под твоя закрила. Когато настане часът, ти със сигурност ще направиш всичко, за да си възвърнем царството.“

Тогава те видяха да се приближава Маркандея Риши. Този безсмъртен мъдрец, който изглеждаше като младеж на не повече от шестнайсет години, бе ведър и радостен, облечен в едничката си набедрена препаска и съд за вода в ръка. Пандавите, Кришна и всички брамини се изправиха почтително пред Маркандея и му предложиха място за сядане. След като бе обожаван с аргхя и му бяха поднесени сладка вода и горски плодове, Кришна му каза: „Всички жадуваме да чуем прекрасните ти наставления. Бъди милостив и ни разкажи древните притчи за доблестни царе и благородни мъдреци, изпълнени с нравствени и духовни поучения.“

В този миг пристигна и Нарада и бе подобаващо посрещнат. Той също искаше да послуша как Маркандея говори в присъствието на Кришна. Когато двамата мъдреци седнаха сред Пандавите и многото брамини, сякаш слънцето и луната застанаха заедно сред планетите. Всички зачакаха думите на Маркандея. Те знаеха, че мъдрецът живееше от началото на материалното сътворение и можеше да разкаже неизброими истории за велики светци и царе. Върховният Бог Нараяна лично му бе давал напътствия и той бе добил проникновено духовно разбиране.

Юдхищхира попита: „Моля те, кажи ми, о, мъдри, по какъв начин човек получава резултатите от собствените си действия? Объркан съм като виждам как бях лишен от царството си, докато порочните синове на Дхритаращра процъфтяват. Дали човек получава плодовете на делата си още в същия живот, или това се случва чак в следващия? Как резултатите от действията на човека го следват след смъртта? Къде отиват те, когато той напуска тялото си?“

Маркандея замълча за миг. Той огледа многото хора, събрали се на горската поляна. Сякаш Юдхищхира отново седеше в прекрасната си съвещателна зала в Индрапрастха. Като вдигна дясната си ръка, мъдрецът отговори: „Въплътената душа пътува от живот в живот в резултат на собствените си действия. Докато тя се намира в този свят и се опитва да наслаждава сетивата си, винаги получава материално тяло. Душата е покрита най-напред от фино тяло, съставено от ум, интелигентност и фалшиво его. Финото тяло носи събрани в себе си всички преживявания, които душата изобщо някога е имала, и то е причина за приемането на различни груби материални форми. Ямараджа отговаря за целия този процес. Истината е, че Ямараджа знае за дейностите на всяка една душа в материалната вселена. Той е упълномощен за това от всезнаещата Върховна Душа, обитаваща сърцата на всички живи същества. По този начин Ямараджа дава на съществата онова, което заслужават; той никога не греши в това отношение.“

Маркандея спря, за да могат слушателите му да размислят върху това, което им казва. „Някои хора се наслаждават в този живот, но не и в следващия; някои в следващия, но не и в този, а някои и в двата. Други пък не се наслаждават нито в този живот, нито в следващия.

Богаташът, който пропилява живота си в удоволствия, ще страда в следващия си живот; аскетът, който се отказва от тях, ще се наслаждава в следващия си живот. Тези, които се женят и живеят като благочестиви семейни, извършвайки жертвоприношения и раздавайки милостиня, се наслаждават както в този живот, така и в следващия. Но неразумните хора, които не следват никакви напътствия от писанията, страдат постоянно живот след живот.

Що се отнася до теб и братята ти, вие сте добродетелни и сте се родили единствено за да осъществите целите на боговете. Тъй като сте дълбоко отдадени на Върховния Бог, кармичните реакции не ви влияят. Привидното ви поражение в крайна сметка ще ви донесе неувяхваща слава и щастие. Ще се прославите в света на хората, а в края на живота си ще достигнете най-висшето местоназначение.“

Юдхищхира размисли върху отговора на мъдреца. После попита: „О, учени, в този свят животът ни е посветен на брамините. Дали би искал милостиво да ни разкажеш за тяхното величие и слава?“

В отговор на това, мъдрецът разказа много древни истории, а слушателите му бяха възхитени и удивени. Той описа освен това сътворението на вселената, на което сам бе свидетел, както и природата на унищожението, настъпващо с края на деня на Брахма, който продължаваше милиони години. Разказа как бе плувал в причинните води, от които се поражда творението, когато те се бяха надигнали и залели долните и средните планети. Насред този потоп той видял чудно дете, което лежало на едно баняново листо.

„Бях поразен от учудване. Не разбирах как това дете е оцеляло, след като цялата вселена бе унищожена. Момченцето беше лъчезарно, а личицето му бе пленително като луната. Очите му приличаха на разцъфнали лотоси, а тялото му бе тъмно на цвят. То лежеше усмихнато, смучейки палчето на крачето си. Тогава на гърдите му видях знака Шриватса и разбрах, че това е Вишну, въпреки че не можех да повярвам. Когато се приближих към него, то каза: «Дете мое, знам, че копнееш за отдих. О, Маркандея, влез в тялото ми и си почини. Доволен съм от теб.»

Когато момчето се обърна към мен, аз изгубих всякакво усещане за себе си и забравих материалните си обозначения. То отвори уста, а аз се оставих да потъна в нея. В стомаха му видях цялата огромна земя с всичките й градове и царства. Скитах дълго и видях всички познати гледки, видях Ганг и притоците й, Хималаите и горите, в които бях изпълнявал аскетизъм. Видях династиите на боговете начело с Индра, както и родовете на кшатриите, вайшите и шудрите.

Макар да бродих из тялото на момчето дълго, аз така и не достигнах до предела му. Объркан, започнах да обожавам Върховния Бог в мислите си. Внезапно усетих, че изплувам, и отново видях същото момче, лежащо на баняновия лист. Боготворих това несравнимо могъщо същество, което бе погълнало цялата вселена и поставих главата си в нозете му. Попитах го кой е и каква е целта му. Защо лежеше там, побрал вселената в тялото си?

Детето ми говори по такъв начин, че материалната ми илюзия се разпръсна напълно. Каза ми, че е изначалният Върховен Бог, от когото произлиза всичко и в когото всичко накрая отново потъва. Слушах го смаян да описва собствената си слава. Той е познат като Вишну, Нараяна и Хари, но притежава и неизброими други имена. После това всемогъщо същество ми каза, че трябва да остана в тялото му, докато Брахма не се пробуди отново и не сътвори пак вселената. Момчето изчезна от погледа ми, а аз се намерих отново в пъстрото битие, което бях видял вътре в него.“

Като завърши разказа си, Маркандея погледна към Кришна: „Царю Юдхищхира, онова лотосооко момче, което видях в края на битието, се е появило сред нас като Кришна. Сега той е твой роднина и приятел. Знай без никакво съмнение, че той е предвечният Върховен Бог, невъобразимият Хари, изначалната Божествена Личност. Той ме благослови паметта ми никога да не отслабва, а смъртта ми да дойде едва когато сам я пожелая. Като гледам седналия сред вас Кришна в копринените му жълти дрехи, аз разпознавам в него онова момче. Не се съмнявайте, че именно него видях сред водите на опустошението. О, герои, цялото това творение се намира в него, както въздухът се съдържа в етера. Приемете подслон у Кришна, защото никой не е по-висш от него.“

Чувайки думите на мъдреца, Пандавите се поклониха пред Кришна. Той нежно им се усмихна и им заговори благи думи; после погледна с обич Маркандея, който му отвърна с поглед, изпълнен с любов.

Юдхищхира помоли Маркандея да опише бъдещето. Наближаваше Кали Юга, най-мрачната от всички епохи. Юдхищхира искаше да знае какво ще се случи със света тогава. Маркандея му разказа подробно как всичко ще деградира все повече и повече. Хората ще станат нерелигиозни и по тази причина ще бъдат измъчвани от страдания. В края на епохата ще се появи Калки Аватара, който ще възстанови реда в света и ще започне Сатя Юга, златната епоха.

Юдхищхира и Маркандея беседваха с часове, а присъстващите слушаха съсредоточено подробните отговори на мъдреца, придружени с разкази за царе, светци и божества, живели през епохите. С настъпването на вечерта Юдхищхира спря да задава въпроси и заедно с братята си обожава Маркандея. После риши си замина; тръгна си и Нарада, въздигайки се в небесата.

След като Маркандея си отиде, Кришна прекара още известно време в разговор с Пандавите. Сатябхама не пропусна възможността да поговори с Драупади и я попита как успява да служи и да удовлетворява петима съпрузи. Съпругата на Кришна искаше да се поучи от принцесата на Панчала, която бе прославена с чистотата, верността, непорочността и женските си умения, за да може самата тя да подобри своето служене към Кришна. Драупади й разказа подробно за многобройните начини, по които служеше на съпрузите си:

„Избягвайки суетата и овладявайки желанията и гнева си, аз служа на съпрузите си с внимание заедно с останалите им съпруги. Не се чувствам нисша в позицията на слугиня. Обуздавам ревността чрез преданост. Никога не се къпя, нито ям или заспивам преди съпрузите си, нито дори преди прислужниците и спътниците ни. Нито за миг не оставям ума си да се спре върху друг мъж или небесно същество. Сърцето ми никога не изменя на съпрузите ми. В мига, в който ги видя, аз се изправям да ги посрещна, предлагайки им място за сядане и вода. Винаги поддържам помещенията, в които живеем, чисти и благоуханни и внимателно подреждам всички домакински прибори и хранителни продукти.“

Сатябхама, която беше любимка на Кришна, слушаше с внимание. Драупади обясни, че никога не се радва на нищо, което не радва съпрузите й, нито върши нещо без съгласието им. Когато те бяха далеч, тя сваляше накитите си и не ползваше помади и гримове, изпълнявайки аскетизъм. Винаги се стараеше да помага на съпрузите си, докато извършват жертвоприношения и други религиозни практики.

„Аз първа ставам от леглото си и последна лягам да отпочина. Винаги съм внимателна към задълженията си и никога не си позволявам леност. Според мен служенето на съпруга е вечната добродетел на жената. Мъжът е като бог за съпругата си и неин единствен подслон. Служейки му, тя удовлетворява дори самия Върховен Бог и така достига най-висшето местоназначение.“

Когато Драупади приключи, Сатябхама я прегърна. Тя чу, че Кришна я вика, и побърза да се сбогува с обещанието, че ще дойде в Индрапрастха, когато Пандавите върнат царството си.

Кришна си взе довиждане с Пандавите и се приготви да отпътува. Той и Сатябхама се качиха на колесницата, теглена от Шайбя и Сугрива. Като видя кротката Драупади, застанала пред него, Кришна каза: „Не се тревожи. Не след дълго ще бъдеш съпруга на царе, след като съпрузите ти сразят враговете си и си възвърнат земята. О, черноока, о, прекрасна, жените като теб, надарени с всички благоприятни знаци, никога не страдат за дълго. Кауравите скоро ще пожънат резултатите от греховете, които извършиха спрямо теб. Когато бъдат унищожени, ще видиш жените им в същото отчаяние, в каквото беше и ти на излизане от Хастинапура.“

Кришна още веднъж увери Драупади, че петимата й синове са добре и че скоро ще ги види пораснали, могъщи герои. После, приветствайки Пандавите и покланяйки се пред брамините, той подкара конете и напусна гората.

31.
Битката с гандхарвите

В началото на дванайсетата година от изгнанието на Пандавите един брамин, който пътуваше за Хастинапура, спря при тях да им погостува и остана няколко дни, преди да продължи към града, където го прие Дхритаращра. Старият цар винаги се тревожеше за Пандавите и поиска да узнае какво става с тях от брамина. Когато научи, че телата им са изпосталели от оскъдната храна и от постоянното излагане на стихиите, той изпита болка. С особена мъка изслуша колко бледа и отслабнала е сега Драупади и открито зарида в присъствието на министрите си.

Знаейки, че самият той е причина за страданията на Пандавите, Дхритаращра простена: „Уви, как така Юдхищхира, който няма нито един враг на земята, сега живее в горите и спи на голата земя? Как яростният Бхима издържа да гледа Драупади, облечена в дървесно лико, заспала върху земята? Той несъмнено се въздържа единствено заради предаността си към по-големия си брат. Като вижда страданията на Драупади и на близнаците, Арджуна навярно въздиша горещо като разгневен змей. Тези герои и съпругата им не биваше да вкусват подобно нещастие. Навярно безсърдечните думи на Дурьодхана по време на играта на зарове ги изгарят ден и нощ; навярно гневът на Бхима нараства ден след ден като огън, поливан с масло.“

Воплите на Дхритаращра отекваха из цялата зала. Видура и Бхишма седяха край него, но не казаха нищо. Царят продължи: „О, уви! Моите синове, а с тях и Шакуни и Карна, виждат само меда горе на дървото, но не и пропадането. Какво греховно дело бе да ограбят Пандавите! И аз съм грешен, понеже позволих това да се случи. Без съмнение Кауравите скоро ще загинат. Може би това е повелята на всемогъщото Провидение. Подтикван от невидимата си съдба, човек действа по начин, за който после съжалява. И ето ме сега, оплаквам неизбежното. След като научих, че Арджуна в собственото си тяло се е изкачил на небесата и е получил божествените оръжия, какво бих могъл да очаквам за синовете си?“

Гласът на Дхритаращра се задави в плач. Той вдигна ръка и разпусна събранието. Шакуни излезе от залата и незабавно отиде да разговаря с Дурьодхана. Намери го да седи заедно с Карна. Тримата приятели се бяха наслаждавали на изминалите дванайсет години, най-сетне спокойни в отсъствието на Пандавите. Въпреки че баща му седеше на трона, истинският владетел бе Дурьодхана. Той ръководеше всички държавни дела. Дхритаращра прекарваше повечето си време в самота, съжалявайки за отношението си към Пандавите. Дурьодхана непрестанно увеличаваше могъществото си, сключвайки дипломатически съюзи по целия свят. Той се бе подготвил за завръщането на Пандавите от изгнанието им. Разбира се, в случай че изобщо се завърнеха.

Кауравският принц допря длани и леко се поклони на вуйчо си, когато той влезе в стаята. След като се настани, Шакуни каза: „О, господарю на хората, след като прогони Пандавите с храбростта си, сега ти се наслаждаваш на земята. Истината е, че нямаш съперници. Благоденствието, което някога притежаваше Юдхищхира, сега ти принадлежи. Неговото огромно богатство, което преди ти причиняваше такава болка, сега ти носи щастие. Ти постигна всичко благодарение на интелигентността си. Всички царе на земята са ти подвластни и си заобиколен от безброй брамини.“

Шакуни се усмихна, като гледаше с каква наслада Дурьодхана слуша възхвалите му. Притискайки един към друг върховете на пръстите си, той продължи: „Защо да не посетим Пандавите, които така и никога не приеха властта ти? Заобиколен от Кауравите, както Ямараджа е заобиколен от Рудрите, отиди при Пандавите и ги накарай да се почувстват унижени при гледката на твоето величие. Благоденствието, което виждат и приятелите, и враговете, е истинско благоденствие. Нека съпругите на Кауравите те придружат с великолепните си дрехи и нека погледнат отвисоко облечената в лико Драупади. Нима би могъл да изпиташ по-голямо щастие?“

Карна изрази със смях одобрението си, но Дурьодхана остана замислен: „Не съм сигурен. Не мисля, че татко би ми позволил да отида в Двайтавана. Мотивите ми ще са твърде очевидни за него. Клетият старец се разкайва за онова, което причинихме на Пандавите, и счита, че те са станали още по-силни от аскетичните си практики.“

Като си представи Пандавите в гората, Дурьодхана се усмихна. Несъмнено би било голяма наслада да ги види в нищета и страдание, показвайки едновременно с това собственото си великолепие. Постепенно злонамереността надделя над съмненията му.

„Въпреки всичко идеята ти ми допада, о, героични. Каква по-голяма радост от това да видим как Пандавите тънат в мизерия? Вероятно можем да измислим някакъв начин да убедим царя да ни пусне. Ако Дхармараджа, Арджуна, и особено Бхима ме видят обсипан със собственото им богатство, тогава целта на живота ми ще бъде осъществена.“

Тримата Куру се съгласиха, че трябва да измислят някаква приемлива причина за отиването си в гората. Разсъждавайки върху тази задача, всеки от тях се оттегли в покоите си. На следващата сутрин Карна каза на Дурьодхана: „Струва ми се, че измислих план, който би свършил работа. Научих, че стадата ни с крави в момента се намират в Двайтавана. Те трябва да бъдат проверени и преброени, а винаги е за препоръчване това да бъде правено под надзора на кшатриите. Ако кажеш на баща си, че желаеш да извършиш това служене, той несъмнено ще ти даде разрешението си.“

Докато разговаряха, пристигна Шакуни и каза, че същата мисъл е хрумнала и на него. Те бяха сигурни, че това е най-добрият претекст, засмяха се и радостно си стиснаха ръцете, решавайки още същия ден да отидат при царя.

Като застанаха пред Дхритаращра, те го попитаха за благополучието му, а той ги благослови в отговор с любящи думи. Както седяха заедно в стаята, влезе един пастир, предварително инструктиран от Дурьодхана, и заговори на Дхритаращра за кравите. Възползвайки се от възможността, Карна каза: „О, Царю, стадата сега са в една прекрасна гора, пък и е време да се маркират телетата. Сезонът освен това е подходящ за сина ти да половува. Защо не наредиш да отиде в Двайтавана да нагледа добитъка? Шакуни и аз ще го придружим.“

Царят се двоумеше: „О, дете мое, макар и ловът, и наглеждането на стадата да подобават на управниците, имам притеснения. Казаха ми, че Пандавите живеят някъде из тази гора, затова не ми се иска да ходите там. Победихте ги с нечестни средства и сега те живеят прогонени в гората. Въпреки че Дхармараджа никога няма да се разгневи, не може да се каже същото за Бхима. А Драупади е самата светлина; надарена е с такива аскетични заслуги, че би могла да ви изпепели с проклятието си. Но тъй като сте горделиви и безразсъдни, вие със сигурност ще я оскърбите и така ще се погубите.“

Дхритаращра продължи, а сърцето му изгаряше от спомена за Пандавите и непорочната им жена: „Може и Пандавите сами да ви погълнат в огъня на своите оръжия. А ако искате да им направите зло, защото сте повече, то това е нечестно, — пък и знам, че няма да успеете. Силноръкият Арджуна се е върнал от небесата, снабден с всички божествени оръжия. Дори преди да ги притежаваше, той бе успял да завладее земята. Защо тогава да не ви избие всичките сега? Предлагам да изпратите някой доверен човек, вместо да отивате сами. Живейте си отделно и не дразнете Пандавите, защото те са като спящи лъвове.“

Шакуни поглади брадата си: „О, потомъко на Бхарата, най-големият Пандава е отдаден на праведността и не би могъл да ни навреди, докато изпълнява обета си в гората. Братята му му се покоряват и ще сторят същото. Пък и изобщо не желаем да виждаме Пандавите; дори няма да ги доближим. Не бива да се боиш, че ще извършим нещо нередно.“

Макар царят да не бе убеден от думите на Шакуни, понеже отново и отново го умоляваха, той най-сетне даде съгласието си Дурьодхана да замине. Принцът бързо събра огромна армия. Заедно с всичките си братя и хиляди жени те скоро потеглиха към гората. Придружаваха ги осем хиляди колесници, трийсет хиляди слона, девет хиляди коне и многохилядна пехота. Безброй колесници, павилиони, търговци, театрални трупи, бардове и ловци ги съпътстваха. Когато процесията пое по пътя, грохотът й наподобяваше бученето на вятъра през дъждовния сезон.

Пристигайки в Двайтавана, Дурьодхана установи лагера си на около шест километра от езерото. Многобройните му слуги му изградиха къща насред овощни градини, близо до чист извор. Отделни къщи бяха построени за Карна, Шакуни и братята на Дурьодхана.

После Дурьодхана отиде да види огромните стада добитък. Той разгледа крайниците им и надзираваше преброяването и маркирането им от пастирите. Когато работата беше свършена, кауравският принц радостно обходи областта, наслаждавайки й се с приятелите си и с жените. Свитата му с удоволствие се разхождаше из горите, както небесните обитатели се забавляват в райските градини Нандана. Пастирите, умели в песните и танците, развличаха царствените си гости, които пък им раздаваха хубава храна и напитки.

След като се позабавлява, Дурьодхана реши да отиде на лов. Придружаван от спътниците си, той бродеше из гората, убивайки стотици бизони, биволи, глигани, мечки и гавая. Ловуването му позволи да види прекрасни горски кътчета, озвучени от сладостните викове на пауни и от жуженето на пчели, опиянени от нектара на ароматните цветя. Докато принцът минаваше през гората като Индра сред боговете, той постепенно стигна до езерото Двайтавана.

На отсрещния бряг Юдхищхира извършваше жертвоприношението Раджариши. Напътстван от брамините, той седеше заедно с Драупади, поднасяйки приношения пред свещения огън. Желаейки да покаже великолепието си пред Пандавите, Дурьодхана заповяда на подчинените си да построят павилиони за забавление по бреговете на езерото. Те веднага започнаха да търсят подходящи места, но когато се приближиха към водата, внезапно чуха глас: „Стой! Кои сте вие и защо сте дошли на това място? Знайте, че аз съм Читрасена, царят на гандхарвите. Това езеро и горите наоколо ми принадлежат.“

Войниците на Дурьодхана се огледаха и видяха гандхарва, заобиколен от други небесни същества и апсари. Те се забавляваха в езерото и казаха на воините да се връщат, откъдето са дошли.

Войниците се върнаха при Дурьодхана и му докладваха. Тогава той заповяда на най-могъщите си генерали да изгонят гандхарва и спътниците му. Военачалниците отидоха при Читрасена и му казаха: „Могъщият син на Дхритаращра, цар Дурьодхана, е дошъл да се забавлява тук. Затова веднага напуснете това място.“

Но гандхарвите просто се изсмяха. Отговорът на Читрасена беше остър: „На вашия порочен Дурьодхана му липсва здрав разум; как иначе би си позволил да заповядва на нас, които живеем в небесата? Да не сме му слуги? Вие сте глупаци, след като ни носите подобно послание, предизвиквайки собствената си смърт. Връщайте се откъдето сте дошли, иначе още днес ще се намерите в обителта на Ямараджа.“

Воините още веднъж се върнаха при Дурьодхана и му казаха, че ако желае да използва езерото, ще трябва да се сражава с гандхарвите. Гневът на Дурьодхана нарасна. Как така някой си позволява да му противоречи! Та той бе императорът на земята. Щеше да накаже тези гандхарви! Той изкрещя на хората си: „Отидете и унищожете тези нещастници, които ме разгневиха. Дори самият Индра да се забавляваше там с боговете, нямаше да търпя това!“

Знаейки, че гандхарвите са труднопреодолими противници, генералите взеха със себе си хиляди тежковъоръжени воини и се върнаха при езерото, като изпълваха горите с виковете си и стъпкваха всичко по пътя си.

Гандхарвите отново им забраниха да пристъпят по-нататък, но войниците не ги послушаха и стигнаха до брега с извадени оръжия. Разгневеният Читрасена заповяда на спътниците си: „Накажете тези окаяници!“

Хиляди гандхарви се нахвърлиха върху хората на Дурьодхана. Войниците изпаднаха в паника и побягнаха. Единствен Карна остана на мястото си и възпря гандхарвите със стрелите си. С ловкост и лекота той поразяваше враговете си със стотици, отсичайки главите и крайниците им, като постепенно отблъсна армията им.

Но те се прегрупираха и нападнаха отново, още по-многобройни от преди. Карна се биеше като освирепял, а земята бързо се покри с телата на убитите гандхарви.

Чувайки шума от битката, Дурьодхана, Духшасана и останалите им братя се втурнаха на помощ на Карна. Грохотът от колелата на колесниците им наподобяваше крясъка на Гаруда. Последва ужасяващо сражение, в което войските на гандхарвите постепенно започнаха да губят. Те се върнаха при Читрасена, а Кауравите завикаха силно и победоносно.

Виждайки поражението на армията си, царят на гандхарвите се качи на своята колесница и връхлетя върху Куру. Той познаваше всички бойни похвати и се сражаваше с мистични оръжия. Кауравите бяха зашеметени от силите на Читрасена. Струваше им се, че всеки един от тях е нападнат от хиляди гандхарви. Те закрещяха в ужас и избягаха панически от боя. Единствени Дурьодхана, Карна, Духшасана и Шакуни продължаваха да се бият, макар и жестоко ранени.

Гандхарвите се съсредоточиха върху Карна, наобиколиха го и го обсипаха с порои от оръжия. С мечовете и секирите си те направиха на трески колесницата му и убиха конете и колесничаря му. Карна скочи долу с меч и щит в ръце, качи се на колесницата на Викарна и тъй като беше жестоко притиснат от всички страни, го накара незабавно да побегне от полесражението.

Тогава останаха само Дурьодхана и братята му, които се отбраняваха, но гандхарвите ги притискаха все по-силно. Те разтрошиха колесницата на Дурьодхана и той падна в безсъзнание на земята. Читрасена незабавно скочи и сграбчи принца с такова ожесточение, сякаш искаше да го убие. Другите гандхарви хванаха братята на Дурьодхана, а останалите се втурнаха в лагера им и плениха жените им. Стотици Куру бяха заловени от гандхарвите, които ги оковаха във вериги и ги подкараха като стадо.

Някои от войниците бяха успели да избягат. Те се втурнаха към отсрещната страна на езерото при Юдхищхира и като се хвърлиха в нозете му, започнаха да го молят за помощ: „Гандхарвите заловиха силноръкия син на Дхритаращра. Братята му и жените им също са пленници. О, сине на Кунти, умоляваме те, избави ги!“

Бхима погледна съкрушените спътници на своя братовчед и избухна в смях: „Онова, което щяхме да постигнем с големи усилия на бойното поле, гандхарвите го направиха вместо нас. Какво щастие е, че все още има някой в този свят, който да ни мисли доброто. Ясно е, че Дурьодхана е дошъл тук със зли намерения, но го очакваха непредвидени събития. Несъмнено това и заслужава заради порочните си мотиви. Със сигурност този лош човек е искал злорадо да се надсмее над нещастието ни. Е, заслужил си е страданието.“

Юдхищхира прекъсна саркастичната реч на Бхима: „Сега не е време за жестокост. Защо говориш така остро на тези войници, които са толкова уплашени и са дошли да търсят закрилата ни? Нима можем да оставим семейните спорове да застанат на пътя на честта? Помежду си ние сме петима, а те са сто, но дойдат ли врагове на Куру, тогава сме сто и петима братя. Този порочен гандхарва знае, че живеем тук, но въпреки това ни пренебрегна и оскърби дамите от нашето семейство.“

Юдхищхира огледа братята си: „О, най-добри сред хората, въоръжете се за битка. Веднага отидете да спасите Дурьодхана, братята му и съпругите им!“

Воините на Куру бяха дошли с големи бойни колесници. Юдхищхира ги посочи и нареди: „Качете се на тези златни колесници и настигнете гандхарвите. Дори един обикновен кшатрия трябва да направи всичко по силите си, за да защити онзи, който търси закрилата му. Какво тогава да кажа за теб, Бхима? Пък и нима нещо може да ни донесе по-голяма радост? Получаването на благословия, раждането на син и царуването са източници на радост, но щастието от това да спасиш врага си в беда е равно на всичките три взети заедно. Скъпи Бхима, животът на твоя заклет враг сега зависи от теб. Нима нещо би ти доставило по-голямо удоволствие от това да го спасиш?“

Юдхищхира каза, че и сам той би отишъл, но бе обвързан от обета на жертвоприношението, което изпълняваше. Затова молеше братята си да отидат вместо него и да освободят пленниците. Щом изслуша заповедта на Юдхищхира, Арджуна се закле: „Ако гандхарвите не пуснат Кауравите, земята ще попие кръвта им.“

Като чуха обещанието на Арджуна, воините на Куру се обнадеждиха. Те дадоха колесниците си на четиримата братя, които бързо сложиха ризниците си и се качиха на тях. Предвождани от Бхима, те препуснаха към отсрещната страна на езерото, подобни на пламтящи огньове. Когато останалите Куру ги видяха да пристигат, готови за битка, те завикаха от радост. Чувайки виковете им, гандхарвите, които се готвеха да заминат с пленниците си, се обърнаха и видяха приближаващите Пандави.

Войските им незабавно заеха бойните си позиции. Започна сражение, в което те обсипваха Пандавите със стрелите си, а Пандавите отвръщаха на атаките им. Надявайки се да успеят да убедят гандхарвите без кръвопролития, Арджуна вдигна лъка си и извика: „О, гандхарви, освободете брат ми, цар Дурьодхана!“

Гандхарвите се разсмяха: „Ние се подчиняваме на заповедите само на един. Живеем под неговото управление, свободни от страдания. О, потомъко на Бхарата, слушаме само неговите нареждания.“

Разгневен от пренебрежението им, Арджуна каза: „Да докосват чужди жени и да се бият с обикновени хора не е поведение, подобаващо на небесни същества. По волята на Дхармараджа трябва да освободите Кауравите и жените им. Иначе ще се наложи да ги спася със сила.“

Арджуна видя, че гандхарвите не обръщат внимание на думите му, затова изстреля по тях стрелите си. Те бързо му отговориха със своите блестящи оръжия и наобиколиха Пандавите, атакувайки ги с хиляди стрели, секири, боздугани и мечове. Въртейки се на четирите посоки, братята парираха оръжията, като едновременно с това нападаха гандхарвите. Започна необикновена битка между многочисленото небесно войнство и четиримата братя. Гандхарвите се опитваха да разбият колесниците на Пандавите, както бяха направили с тези на Карна и Дурьодхана, но бяха възпрени от стрелите на братята, без да могат да се приближат достатъчно, за да ги наранят.

Стиснал зъби от гняв, Арджуна започна да призовава небесните си оръжия и хвърли Агнеястра, която изби хиляди гандхарви. Мощните стрели на Бхима погубиха още много от тях, докато синовете на Мадри, сражавайки се с небивала храброст, ги нападаха и убиваха със стотици.

Гандхарвите се издигнаха в небето, отнасяйки със себе си пленниците, но Арджуна изстреля десетки хиляди стрели, вплетени в гъста мрежа над тях. Тогава те гневно го нападнаха, като хвърлиха надолу боздугани, копия и стрели. Парирайки оръжията им, Арджуна изстреля стрели със сърповидни остриета, които отсичаха главите и крайниците на гандхарвите. Те се опитаха да го победят със страховит дъжд от небесни оръжия, но Арджуна удържаше всичките им атаки със стрелите си. Извиквайки различни мистични оръжия, той нанесе такива опустошения сред враговете си, че те завикаха от ужас.

Читрасена видя, че воините му са разгромени от Пандавите, и се втурна към Арджуна с вдигнат боздуган, но той разсече на седем желязното му оръжие с бързите си стрели. Царят на гандхарвите прибягна до илюзия и сякаш връхлиташе Пандавите от всички страни. Арджуна обаче призова оръжието Шабдаведи и унищожи магията му. Читрасена изчезна от погледа им, като неспирно сипеше отгоре всевъзможни оръжия, но Арджуна го атакува със стрели, способни да поразяват и невидим противник.

Тогава Читрасена, който се бе сражавал с Пандавите единствено за да запази честта си, се появи пред Арджуна и каза: „Виж, аз съм приятелят ти, който се бие с теб.“

Като видя, че Читрасена идва с мир, Арджуна свали оръжията си, а братята му направиха същото. Царят на гандхарвите и Арджуна се осведомиха един друг за благоденствието си, а после Пандава каза: „О, героични, каква цел преследваш като наказваш Кауравите? Защо плени Дурьодхана и спътниците му?“

Читрасена се усмихна: „Слушай, Дхананджая, аз отдавна знам истинската цел за идването на Дурьодхана тук. Той искаше да ви се надсмива в нещастието ви и да се хвали със собственото си богатство. Като разбра това, Индра ми нареди да заловя този окаяник и придружителите му и да му ги заведа оковани във вериги. Позволи ни да ги отведем.“

Арджуна поклати глава: „Ако искаш да ме зарадваш, ги пусни. Дхармараджа желае това. Те са наши родственици.“

Читрасена се намръщи: „Порочният Дурьодхана е изпълнен със суетност. Не заслужава да бъде освободен. Той измами и онеправда брат ти, грубо оскърби жена ти и освен това, Арджуна, дойде тук, за да добави още обиди към тези несправедливости. Юдхищхира не е знаел причината, поради която Дурьодхана е тук. Затова нека му я обясним и да видим какво решение ще вземе след това.“

Арджуна се съгласи и всички заедно отидоха при Юдхищхира, за да му разкажат какво се бе случило. Юдхищхира каза: „Скъпи Читрасена, какво щастие е за нас, че макар да притежавате такава изключителна сила, вие не убихте грешните синове на Дхритаращра. По този начин честта на семейството ни ще бъде запазена и още повече ще се утвърди, ако ги освободите. Радвам се да ви видя. Моля ви, кажете има ли нещо, което мога да направя за вас, а след това се върнете с мир в обителта си.“

На Читрасена му стана приятно от думите на Юдхищхира: „Удовлетворен съм просто от това, че те видях, великодушни. Ще освободим Кауравите.“

Гандхарвите доведоха пленниците пред Пандавите. Тогава се появи Индра и напръска с небесен нектар убитите гандхарви. Те отново оживяха и начело с Читрасена се възнесоха в небесата и изчезнаха.

С изпълнен с обич глас, състрадателният Юдхищхира каза на Дурьодхана: „О, дете, никога отново не постъпвай толкова прибързано. Импулсивният никога не намира щастие. Бъди благословен, принце на Куру, заедно с всичките си братя. Иди си у дома и не унивай.“

Но Дурьодхана беше съсипан; чувстваше, че сякаш сърцето му се разкъсва на две. Бе постигнал тъкмо обратното на онова, което искаше. Вместо да унижи враговете си, сам бе унизен. Докато пътуваше обратно към града, той се движеше сякаш лишен от разсъдък и воля, без да каже дума на никого. Оставил Пандавите да обожават свещения огън и брамините, той вървеше с наведена глава.

Кауравският принц не можеше да спре да мисли за поражението си. След като бяха изминали около петнайсет километра назад през гората, падна здрач и той заповяда да се спре за нощувка. Направиха лагер на тревистия бряг на един поток. Дурьодхана влезе в шатрата си. Седнал на блестящото си като огън легло, той приличаше на затъмнена луна и неспособен да заспи, се изгуби в болезнени размисли.

Малко преди изгрев дойде да го посети Карна. Тъй като беше избягал от бойното поле, когато гандхарвите го победиха, той не бе свидетел на залавянето на Кауравите. Когато се бе върнал, никой не бе събрал кураж да му разкаже как е бил унижен приятелят му. Затова той бе предположил, че принцът е победил гандхарвите със собствени сили.

Възславяйки могъществото и храбростта на Дурьодхана, Карна каза: „Какво щастие е, че си жив и че се срещаме отново. Какъв късмет, че си победил гандхарвите, които притежават голяма мощ и мистични сили. Бях принуден да избягам, за да спася живота си, с ранено от стрелите тяло. Такова чудо е, че те виждам жив заедно с братята и съпругите ви след тази ожесточена битка. Кой би могъл да извърши подвига, който ти постигна днес?“

Думите на Карна още повече засилиха страданието на Дурьодхана. Той отговори със задавен глас: „О, Радхея, ти не знаеш какво се случи, затова не ти се сърдя. Макар да си мислиш, че съм победил гандхарвите, истината е, че аз и братята ми бяхме сразени. След жестока битка ни взеха в плен и ни понесоха в небесата.“

Карна се смая. Дурьодхана му разказа как четиримата Пандави бяха дошли да ги спасят по заповед на Юдхищхира и как царят на гандхарвите му бе разкрил истинската цел на идването на Кауравите в Двайтавана. „Когато чух Читрасена да говори в присъствието на Пандавите, имах чувството, че потъвам в земята. Уви, нима би могла да ме сполети по-страшна мъка от тази да бъда окован във вериги и поднесен в дар на Юдхищхира пред всичките ни жени? Винаги съм тормозел и преследвал тези братя. Те са мои врагове и вечно ще останат такива. Въпреки това именно те ме спасиха от плен. Дължа им живота си. Бих предпочел да бях умрял в боя, вместо да ме сполети подобна участ.“

Дурьодхана захлипа, а Карна се опита да го утеши. Постепенно принцът успя да възвърне самообладанието си. Гласът му стана сериозен: „Чуй ме, приятелю. Сега ще седна тук и ще гладувам, докато умра. Нека всичките ми братя и останалите роднини се върнат в града. Моят враг ме унижи. Никога не мога да се завърна в Хастинапура. Аз, който бях толкова уважаван и всявах страх у враговете си, сега се превърнах в посмешище за тях и в скръб за приятелите си. Ако се прибера в града, какво ще кажа на баща си? Какво ще кажа на Бхишма, Дрона, Крипа, Ашватхама, Видура и останалите водачи на Куру?“

В мъката си Дурьодхана осъзна своето безразсъдство. Що за безумие го бе подтикнало да дойде в тази гора? Спомни си многобройните пъти, когато Видура се бе опитвал да му даде съвет, а той никога не му бе обръщал ни най-малко внимание. Несъмнено сега жънеше резултатите от собствената си глупост. Бе непоносимо тежко. Единственият изход бе смъртта.

Гледайки Карна с препълнени от сълзи очи, той каза: „Хората като мен, високомерни от суетност и безочие, никога не биват благословени дори да постигнат разцвет и познание. Уви, аз съм лош човек. И сега страдам. Оставете ме тук да умра. Не мога вече да продължа да живея. Кой е такъв мизерник, че след като е спасен от самите си врагове, все още да продължава да влачи жалкото си съществуване? Аз съм горд, а враговете ми ми се надсмяха, като ме видяха лишен от силата си.“

Дурьодхана нареди на Карна да доведе Духшасана. Когато принцът пристигна, той му каза: „О, потомъко на Бхарата, чуй думата ми. Заповядвам да бъдеш възкачен на трона вместо мен като владетел на земята. Бъди убежище за приятелите и близките си и страшилище за враговете си. Винаги раздавай подаяния на брамините и почитай учителите си. Както Вишну закриля боговете, така и ти защитавай поданиците си.“

Дурьодхана прегърна брат си през раменете: „Върви, скъпи братко, и управлявай тази обширна земя. Моят живот свършва тук.“

Духшасана се сви от мъка. Той наведе глава и каза: „Братко мой, моля те, откажи се от решението си да умреш. Това не може да се случи! Не поемай по такъв път. Как бих могъл да стана цар вместо теб? Земята може да се разтвори, небесата да се сгромолясат и слънцето да изгуби топлината си, но аз не мога да управлявам земята без теб.“

Плачейки отново и отново, — „Смили се, откажи се!“, Духшасана падна в краката на брат си: „Ти, и само ти, ще царуваш стотици години, а аз ще съм твой слуга.“

Тогава заговори Карна: „О, герои, какво ще постигнете с това? Плачът не прогонва скръбта. Елате на себе си. Стига сте тъгували, така доставяте още повече радост на враговете ни.“

Поставяйки длан на рамото на Дурьодхана, Карна продължи: „Пандавите просто са изпълнили дълга си, като са ви спасили, защото за поданиците винаги е дълг да направят най-доброто за царя. Под твоята закрила Пандавите живеят безгрижно в земите ти. Те са зависими от теб, Царю. Не е обратното. Недей да потъваш в скръб, сякаш си обикновен човек. О, Дурьодхана, за всички ни е болезнено да те чуваме да говориш за умиране. Бъди благословен. Стани и се върни в града си! Утеши близките си!“

Карна се опитваше по всякакъв начин да накара приятеля си да промени решението си. Той припомни, че макар да бе подчинил и дори взел в робство Пандавите, те не бяха решили да умрат. Нищо чудно нямаше в това, че са го спасили. Имало е много случаи, в които могъщ цар е бил побеждаван от противниците си и е бил спасяван от поданиците си. Обратите на войната са непредсказуеми. Понякога човек печели победа, друг път губи. Воинът трябва да се научи да понася житейските превратности, ако в крайна сметка иска да постигне успех.

Карна, който бе целият в рани от битката, се засмя и продължи: „Затова изправи се, Царю. Не ставай прицел за насмешките на останалите царе с подобна смърт. Продължавай напред и спечели неувяхваща слава. Остави това поражение зад гърба си. Скоро победата несъмнено ще е твоя.“

Макар Духшасана и Карна да не спираха да го умоляват, Дурьодхана не стана от мястото си. Той беше решил да умре.

Шакуни бе влязъл в шатрата и бе чул опитите на Карна и Духшасана да вдъхнат кураж на Дурьодхана. Виждайки неговата непоколебимост и знаейки, че царят не може да търпи оскърбления, той каза: „О, потомъко на Куру, ти чу думите на Карна, пълни с мъдрост. Защо тогава така безразсъдно захвърляш богатството, което спечелих за теб? Това е детинско и неуместно. Явно никога не си се вслушвал в по-възрастните и не си научен на себеконтрол. Както неизпеченото глинено гърне прокапва, когато го напълнят с вода, така и лишеният от себеконтрол се предава на скръбта и радостта. Това не е случай, за който да се тъгува. Пандавите ти помогнаха. Сега не бива да потъваш в мъка — вместо това ги възнагради.“

Шакуни винаги бе знаел, че Пандавите ги превъзхождат по сила. Затова бе посъветвал Дурьодхана да ги победи в игра на зарове, вместо да се изправя насреща им в битка. Той освен това признаваше, че петимата братя са верни на добродетелта и справедливостта. Те изобщо не представляваха заплаха за Кауравите. Каквато и враждебност и противопоставяне да имаше между двете семейства, те винаги идваха единствено от страна на Кауравите. Но изглежда нямаше начин Пандавите да бъдат победени. Може би беше по-добре да приемат този факт с примирение, отколкото да бъдат унищожени в някакъв окончателен сблъсък.

Разсъждавайки така, Шакуни продължи: „Поведението ти е неразумно, Царю. Длъжен си да се отплатиш на Пандавите за услугата им. Недей в скръбта си да подценяваш онова, което направиха за теб. Вместо това отиди при тях с ведро сърце и им върни царството. Така ще си спечелиш едновременно добродетел и признание. Установи приятелски отношения с Пандавите и ще намериш щастието.“

Шакуни считаше, че това е възможност за Дурьодхана да прояви благородството си. Като отиде при Пандавите и им върне царството в отплата на това, че са го спасили, той би обърнал ситуацията. Вместо да се чувства унизен, би изглеждал щедър и почтен. Пандавите също щяха да изглеждат зависими от неговата милост.

Духшасана се наведе и вдигна ридаещия Дурьодхана. След като бе изслушал думите на Карна и Шакуни, той бе потънал в срам. Отчаянието го бе победило напълно. „Вече нямам нищо общо с добродетелта, приятелството, богатството, признанието, властта или наслаждението. Не ми пречете. Оставете ме, вървете си всички! Решил съм да изоставя живота си! Върнете се в града и обожавайте учителите ми от мое име с цялата необходима почит.“

Карна се изправи със стичащи се по лицето сълзи: „О, Царю на царете, как можем да те оставим тук? Твоят път е и наш път. Заедно сме и в щастие, и в мъка. Откажи се от решението си или и ние ще умрем.“

Въпреки всичко Дурьодхана бе непреклонен. Той постла на земята трева куша, свали царските си одежди и се облече в дрипи, пречисти се, като докосна вода, а после седна в йогийска поза. Желаейки да постигне рая, той започна да спазва обета Прая — гладуване до смърт. Спирайки да говори и прекратявайки всички външни дейности, Дурьодхана седеше с полузатворени очи и скоро потъна в дълбока медитация.

В долния свят небесните демони — данавите и дайтите — разбраха за решителността на Дурьодхана. Тези неземни същества, които бяха претърпели поражение в битката с боговете, зависеха от Дурьодхана, за да се противопоставят на божията цел на земята. Много от демоните дори се бяха превъплътили на земята като царе и воини с надеждата да победят праведните царе, които извършваха жертвоприношения за боговете. Уплашени, че целта им няма да бъде постигната без Дурьодхана, небесните демони започнаха огнено жертвоприношение. Те наеха брамини, които да четат мантри, имащи силата да извикат пред тях същество от друга планета.

Докато брамините изливаха гхи в огъня, напявайки химни от Атхарва Веда и Упанишадите, странна на вид, сияйна богиня излезе от пламъците и попита: „Какво трябва да направя?“

Зарадвани, демоните й заповядаха: „Доведи тук Дурьодхана, сина на Дхритаращра. Той е поел обет да гладува.“

„Така да бъде“, отговори тя и изчезна, като незабавно отиде на мястото, където бе седнал Дурьодхана. Невидима, тя го отнесе във финото му тяло при демоните в долния свят.

Сякаш в сън, Дурьодхана се намери да стои в събранието на данавите. Водачът им с разширени от доволство очи му каза: „О, Царю на царете, о, слава за рода Бхарата, ти винаги си заобиколен от герои и прочути хора. Защо тогава си поел такъв прибързан обет? Самоубийството винаги води към ада. Онзи, който си отнема живота, бива укоряван на земята и не постига никакво благоприятно местоназначение на небето. Интелигентните хора като теб никога не се заемат с дейности, противни на собствения им интерес. О, Царю, откажи се от намерението си да умираш! Подобно решение е разрушително за морала, печалбата, щастието, славата, храбростта и силата. Ако извършиш самоубийство, само ще засилиш радостта на враговете си. Слушай, сега ще ти разкрием истината за твоята позиция, за божествения ти произход и за могъществото ти. После сам ще решиш какво искаш да правиш.“

След това данава разказа как Дурьодхана се бе родил в резултат от аскетизма на демоните. Те го бяха получили като дар от Шива. Тялото му бе направено от гръмотевица и всъщност бе непобедимо. Могъщите данави се бяха превъплътили на земята като царе и бяха негови поддръжници. Когато всички заедно обединяха сили в бой, те несъмнено щяха да унищожат враговете му. По време на битката великите демони щяха да обсебят сърцата на Бхишма, Дрона, Крипа и останалите. По този начин предводителите на Куру щяха да изгубят самообладанието и състраданието си и да убият всекиго, който излезе насреща им, дори собствените си братя, синове, приятели, бащи или ученици — дори деца и старци. Ослепели от заблуда и гняв, те нямаше да имат милост и щяха да избият стотици хиляди на бойното поле.

Докато Дурьодхана слушаше удивен, данава продължи: „О, героични, не бива да се страхуваш от Арджуна. Ние вече сме решили как да умре. Душата на могъщия Нарака, убит лично от Вишну, сега се е преродила като Карна. Спомняйки си старата вражда, той ще убие и Кришна, и Арджуна. Тъй като знае това, гръмовержецът Индра ще се опита да лиши Карна от естествената му ризница и от обеците му, които го правят непобедим. Затова сме подготвили стотици хиляди могъщи воини дайти, които в момента живеят на земята като армията на самшаптаките, да се сражават с Арджуна. Ако Карна не го убие, тези воини ще го направят. Затова не тъгувай. Ще властваш над земята без съперници. Върни се и прекрати обета си. Ти си нашето убежище, а ние ще ти помагаме по всички възможни начини.“

Данавите и дайтите се приближиха и прегърнаха Дурьодхана. Те всички му говореха окуражителни думи и разведриха ума му. Накрая му казаха: „Върви и спечели победа!“ После заповядаха на богинята да го върне в тялото му.

След като бе върнат отново в тялото си, седнал на тревата куша, Дурьодхана отвори очи. Той си спомни срещата с данавите, сякаш е била сън. Принцът не бе сигурен дали наистина се е случила, но тя бе променила мисленето му. Дали бе срещнал небесните същества, или не — беше без значение. Той бе приел предсказанията им за истина. Не се съмняваше, че думите им ще се сбъднат, и че той ще победи Пандавите. Карна и самшаптаките щяха да убият Арджуна, а хиляди други кшатрии щяха да застанат на страната на Дурьодхана в предстоящата война.

Докато принцът седеше и си припомняше думите на данавите, при него дойде Карна. Дурьодхана реши да не казва на никого какво му се бе случило. Като го видя да прекъсва медитацията си, Карна каза: „Слава Богу, че дойде на себе си. Един мъртвец никога не може да победи враговете си. Сега не е време за скръб. Защо искаш да умреш толкова позорно? О, героични, изправи се и срази противниците си. Върви навън и спечели победа и безсмъртна слава. Заклевам се, че когато Пандавите излязат от своето изгнание, ще ги покоря и ще ги предам в твоя власт.“

За радост на братята си и на Карна, Дурьодхана отговори: „Така да бъде.“ Той се изправи, все още размисляйки върху думите на данавите. После зае мястото си начело на своята войска и пое към Хастинапура, решен да подготви огромната си армия за война.

32.
Мъдрецът Дурваса

Когато Бхишма научи за случилото се в Двайтавана, той реши да поговори с Дурьодхана. Намери принца, седнал с Шакуни във великолепния си дворец, приближи се и му каза: „Дете мое, непрестанно те умолявах да не разпалваш враждата с Пандавите. Посъветвахме ви да не ходите в гората, но вие отидохте. Сега с очите си видя силата на Пандавите, както и мъжеството на Карна, който пред теб избяга от бойното поле. Тогава само Пандавите останаха да те спасяват. О, Царю, и по бойни умения, и по героичност, и по нравственост, Карна не е дори на една четвърт от който и да е от синовете на Панду. Помири се с тези братя — за свое добро и за доброто на рода си.“

Бхишма знаеше, че Дурьодхана възлага най-големите си надежди за победа над Пандавите на Карна. Още откакто той се бе появил на демонстрацията на бойни умения и бе предизвикал Арджуна, Дурьодхана виждаше в негово лице единствения, който изобщо можеше да го победи. Сега вече би трябвало да е ясно, че Карна изобщо не е равен на Арджуна.

Бхишма погледна с надежда към принца, но Дурьодхана просто се изсмя, защото помнеше думите на данавите. Какво ли знае този старец? Пандавите ги чакаше изненада. Самият Бхишма щеше да е част от тази изненада, когато демоните го обладаеха.

Дурьодхана изобщо не отговори. Той внезапно стана и излезе от стаята. Бхишма можеше единствено с тъга да поклати глава. Той не бе изненадан от безочието на Дурьодхана. Изглежда унищожението на Куру бе неизбежно. Възрастният воин се прибра бавно и тъжно в покоите си.

След като остави Бхишма, Дурьодхана се срещна с Карна, Шакуни и Духшасана. Принцът огледа съветниците си и попита: „Какво остава да се направи? Как да подсигуря благоденствието си? Нека се спрем на някакъв план.“

Дурьодхана им разказа какво бе казал Бхишма и Карна се почувства неудобно. Дядото на Кауравите винаги го укоряваше. Явно бе, че изобщо не го харесва. Карна се чувстваше доброжелател на Кауравите в същата степен, в каквато бе и Бхишма. Може би беше дошло време да докаже на стареца, че преценката му за него е погрешна. Кършейки ръце, той каза: „О, велики Царю, Бхишма ни укорява, а слави Пандавите. Очевидно е, че ги цени повече от теб; и тъй като таи неприязън към теб, оскърбява и мен. Не мога повече да търпя подмятанията му. Дай ми армия и сам ще завладея света от името на Кауравите, точно както направиха Пандавите преди жертвоприношението Раджасуя. Нека този окаяник, грохналият и оглупял Бхишма, да види това и да се разкае за отношението си към мен. Само ми заповядай и ще тръгна веднага!“

Дурьодхана радостно похвали приятеля си: „Благословен съм, че си толкова благосклонен към мен! Какво повече бих могъл да искам, освен да имам човек като теб, така загрижен за интереса ми? Без съмнение животът ми днес постигна пълнотата си. Върви, приятелю, и срази враговете ми. Победата да е винаги с теб! Само поискай и ще направя всичко, което е необходимо, за да помогна.“

Карна незабавно започна да прави приготовления за похода си. Дурьодхана събра огромна армия, а обозът й бе снабден с храна за цяла година. След като се посъветва с брамините и получи разрешението на Дхритаращра, той избра благоприятен ден за отпътуването. Бхишма и Видура не одобряваха плана на Карна, но предпочетоха да замълчат. Възможно бе безумецът да бъде разгромен някъде и това да сломи горделивостта му. Поне докато отсъстваше, нямаше да занимава Дурьодхана с други неразумни планове.

Благословен от дворцовите брамини, които произнасяха молитви за победата му, Карна излезе от града, следван от хиляди воини. Първо той нападна красивата столица на цар Друпада, който бе отказал да бъде васал на Кауравите. Също като повечето царе, приели властта на Юдхищхира, Друпада не бе благоразположен към Дхритаращра. Превъзхождащите сили на Хастинапура обаче го победиха и той бе принуден да плаща данък на Дхритаращра.

След това Карна продължи на север, покорявайки всички царе в района. Той срази Бхагадатта, както и планинските хималайски царе. Продължавайки на изток, Карна подчини много племена. Никой не бе способен да му се противопостави в битка, докато изстрелваше пороите от островърхи стрели. Синът на Сурия бе несравним воин, срещу когото малцина на земята можеха да излязат особено когато го подкрепяше армията на Куру. Той скоро срази царете от юга и пое на запад, завладявайки и подчинявайки всички по пътя си.

За една година Карна бе натрупал огромно богатство от завоеванията си. Той го пренесе обратно до Хастинапура в дълъг керван от колесници и волски коли. Дурьодхана, баща му и братята му го посрещнаха на влизане в града. Те го поздравиха и го прегърнаха. Дурьодхана каза: „Онова, което не получих нито от Бхишма, нито от Дрона, Крипа или който и да било друг, ми бе дарено от Карна. О, силноръки, в теб намерих своя закрилник. Всички Пандави и останалите царе са нищо в сравнение с теб.“

Виждайки успеха на Карна, някои от гражданите ликуваха, докато други, които бяха благоразположени към Пандавите, ридаеха или мълчаха. Дхритаращра бе изпълнен с радост и прегърна Карна с обич, сякаш бе негов собствен син.

От този ден нататък, Дурьодхана, който бе видял смелостта на Карна, считаше Пандавите за победени. Принцът бе изпълнен с надежда и започна да обмисля дали не може да извърши жертвоприношението Раджасуя. Сега, след като светът бе под негова власт, той искаше да бъде равен на Пандавите във всяко отношение. Ако успееше да осъществи и Раджасуя, тогава всичките му желания щяха да се осъществят.

Но когато Дурьодхана отиде при върховния си жрец и поиска от него да извърши жертвоприношението, му бе казано, че това е невъзможно: „Докато Юдхищхира е жив — отговори жрецът — никой друг на земята не може да изпълни Раджасуя. Това жертвоприношение се извършва само от един монарх; нито пък човек трябва да го извършва в присъствието на баща си.“

После свещенослужителят обясни, че съществува друго жертвоприношение, подобно на Раджасуя, което Дурьодхана би могъл да изпълни — наричаше се Ваишнава. Никой освен безсмъртния Вишну никога не го бе извършвал и то във всяко едно отношение бе равно на Раджасуя: „О, Царю, използвай златото, което са ти поднесли в данък земните царе, да направиш един златен плуг. С него трябва да подготвиш земята, върху която ще започна жертвоприношението.“

Дурьодхана незабавно започна да обсъжда подробностите около жертвоприношението с баща си и съветниците, които изразиха одобрението си. После той назначи хора, които да отговарят за различните аспекти на организацията и нареди на майстори да изработят златния плуг. Всички възрастни Куру бяха много щастливи, че Дурьодхана се готви да извършва жертвоприношение — действие, чрез което се надяваха той да увеличи благочестието си, както и славата на рода им. Вестоносци бяха разпратени да поканят царете от цялата земя.

Духшасана поиска пратеници да отидат и в гората Двайтавана да поканят Пандавите, за да могат и те да видят величието на Куру. Когато Юдхищхира чу поканата, той отговори: „Какво щастие е, че Дурьодхана извършва такова голямо жертвоприношение. Много бих желал да присъствам, но е невъзможно. Не мога да напусна гората, преди да е изтекъл обетът ми. Дурьодхана ще ме види в Хастинапура едва след като изминат тринайсетте години на изгнанието.“

Бхима обаче, се втренчи във вестоносеца: „Цар Юдхищхира ще отиде, когато дойде време да принесем Дурьодхана в огъня, запален от оръжията.“ Повтори това послание на Дурьодхана: „Когато изтекат тринайсетте години, Дхармараджа, господарят на хората, ще излее върху синовете на Дхритаращра пречистеното масло на своя гняв в жертвоприношението на битката. Едва тогава ще дойдем.“ Останалите братя не казаха нищо.

Когато Дурьодхана изслуша посланието, той само се подсмихна.

Хиляди брамини и кшатрии запристигаха в Хастинапура. Те бяха топло приети с храна и напитки, и подобаващо настанени. Видура се зае с посрещането на гостите, за да е сигурен, че са удовлетворени във всяко отношение. След като се освежаха, той им посочваше жертвената арена, намираща се извън града. Пристигащите царе поднасяха дарове, а Дурьодхана и братята му раздаваха подаяния на брамините.

В края на жертвоприношението Дурьодхана отново влезе в своята столица, заобиколен от братята си и възпяван от бардове и певци. Приятелите и роднините му го хвалеха с думите, че неговото жертвоприношение е надминало всички, извършвани от предците му, които до един бяха постигнали рая.

Някои безстрашни хора от народа обаче казаха, че това жертвоприношение ни най-малко не може да се сравнява с Раджасуя на Юдхищхира. Въпреки че дочу тези подмятания, Дурьодхана не отговори нищо. Той знаеше, че е вярно. Раджасуя бе най-величествената и пищна церемония, на която някога бе присъствал. Той изобщо не бе могъл да наподоби великолепието й.

Карна видя, че приятелят му отново е замислен. Обгръщайки с ръка раменете на принца, той каза: „О, най-добър от рода Бхарата, по щастлива съдба твоето жертвоприношение бе успешно. Това е само началото. Когато убием Пандавите в бой, ще направиш и Раджасуя. Очаквам с нетърпение отново да те възславя тогава.“

Дурьодхана прегърна Карна и се замечта за Раджасуя: „О, Каурави — каза той — кога ли ще отпразнувам най-великото от всички жертвоприношения, Раджасуя, след като съм убил порочните Пандави?“

Карна внезапно спря и сериозно каза: „Чуй думите ми, Царю. Докато не убия Арджуна, нито ще хапна месо, нито ще се наслаждавам на разкош. Ще давам на всекиго, каквото и да ми поиска. Когато ме помолят за милостиня, никога няма да отговарям: «Не мога да дам.»“

Синовете на Дхритаращра заликуваха, чувайки обета на Карна. Те вече считаха Пандавите за убити. Докато красивият Карна влизаше високомерно в двореца си, както Кувера влиза в своя, всички Каурави го възхваляваха.

* * *

Пандавите също научиха за обета на Карна. Бхима и Арджуна се усмихнаха презрително, но Юдхищхира се разтревожи. Той знаеше, че Карна не може да бъде убит заради естествената ризница върху тялото му. Юдхищхира се замисли. Той сам им бе причинил всички тези трудности и опасности. От преданост към него сега братята му изстрадваха нещастия, каквито не заслужаваха. Скоро им предстоеше опасната битка с героите на Куру, подпомагани от Карна и от други могъщи воини.

Юдхищхира живееше в тревога ден и нощ. Припомняйки си играта на зарове и острите думи на Карна и Дурьодхана, той чувстваше, че сякаш нож пронизва сърцето му. Като виждаха състоянието му, братята му и Драупади също се измъчваха. Разгневени на Кауравите, те копнееха за деня, когато щяха да могат да излязат насреща им в битка. Всеки ден братята правеха сурови физически упражнения, за да се поддържат в бойна форма и за да дадат отдушник на гнева си.

В последните месеци на престоя им в гората, Вясадева отново дойде да ги види. Юдхищхира го обожава с преданост, а после седна в нозете му, за да чуе думите му.

Като видя колко отслабнали и неспокойни са Пандавите, мъдрецът бе трогнат от състрадание. Със задавен от сълзи глас, той каза: „О, най-добри сред хората, никой човек не може да изпитва непримесено щастие. Всеки е сполитан от радости и мъки, когато им дойде времето. Затова мъдрият нито се радва, нито тъгува. Той не се поддава на щастието, нито на скръбта, когато го споходят. Вместо това практикува аскетизъм, за да получи вечното щастие, което се поражда от духовното осъзнаване. Най-голямото щастие идва от аскетизма, а не от подобряване на материалната среда. Невежите, търсещи материални наслади на всяка цена, в следващия си живот получават тела на животни. Те никога не постигат щастие. О, Царю, въпреки че са трудни, вашите аскетични практики ще ви отведат до висшето ви благополучие.“

След като описа качествата, които човек трябва да развие от аскетизма — правдивост, свобода от гняв, себеконтрол, ненасилие — Вясадева продължи да говори за раздаването на подаяния, което Юдхищхира винаги бе практикувал, докато имаше богатства.

Когато Вясадева замълча, Юдхищхира попита: „Моля те, кажи ми, велики мъдрецо, кое е по-доброто: аскетизмът или даването на милостиня? Кое носи по-добри резултати и кое е по-трудно да се практикува?“

Вясадева отговори: „О, дете, няма нищо по-трудно за практикуване от благотворителността. Хората жадуват за богатства и ги придобиват с огромни усилия. Рискувайки живота си, те навлизат в дълбините на океани и гори в търсене на съкровища. Няма нещо, което да не биха направили, за да забогатеят. Затова им е изключително трудно да се разделят с придобитото с такива усилия богатство. Но знай, че честно спечеленото богатство трябва да се раздава на драго сърце на тези, които го заслужават. Нечестно спечеленото обаче, дори да бъде дарено като милостиня, няма да спаси притежателя си от пропадане в следващия му живот.“

Юдхищхира помоли Вясадева да каже повече за благодатта от раздаването на милостиня и мъдрецът му разказа древната притча за един беден човек на име Мудгала, който постигнал върховната духовна обител, само заради навика си да дава милостиня на брамините. Пандавите бяха смаяни. В заключение, мъдрецът каза: „О, сине на Кунти, недей да скърбиш. Щастието и нещастието се въртят около човека едно след друго, сякаш на колело. Ти несъмнено ще си възвърнеш бащиното царство след края на изгнанието. Чрез своите аскетизъм и милосърдие ще постигнеш благодат. Останете с мир, аз си отивам.“

Утешени от думите му, Пандавите поднесоха почитанията си, когато риши се изправи да си върви.

* * *

Дурьодхана продължаваше да търси начини, чрез които да навреди на Пандавите. Той се съветваше с братята си и с Карна как да унищожи братята, преди да са се върнали от гората. Докато обмисляше различните планове, се случи така, че аскетът Дурваса посети града. Той водеше със себе си десет хиляди ученици и дойде в царския дворец, като поиска да получи храна за всички тях. Мъдрецът бе известен с гневливостта си: ако не му се служеше както подобава, той много бързо проклинаше оскърбителя. Освен това имаше навика да изпитва предела на търпението на домакините си, за да провери дали се придържат към религиозните си задължения при всякакви обстоятелства. Страхувайки се, че някой некомпетентен слуга може да им навлече проклятието му, Дурьодхана лично се грижеше за Дурваса. Той служеше на мъдреца като най-обикновен прислужник с цялото смирение и внимание, които успя да прояви, изпълнявайки грижливо всяко негово искане.

Дурваса бе непредсказуем. Понякога искаше незабавно да му се сготви някакво ястие, но щом му го донасяха, отиваше да се изкъпе. Връщаше се след дълго време и казваше: „Това няма да го ям, не съм вече гладен.“ Ставаше посред нощ и искаше храна и други грижи, като най-често критикуваше ястията и обслужването. Дурьодхана му служеше, без да се оплаква, и внимателно изпълняваше всяко най-дребно желание на мъдреца. Дурваса остана доволен от принца. Преди да си тръгне, той каза: „Ти ми служи добре. Ще ти дам благословия — поискай каквото пожелаеш от мен. Ако не противоречи на религията, ще го изпълня веднага.“

Дурьодхана се почувства сякаш прероден. Той вече бе обсъдил със съветниците си каква благословия да поиска, в случай че Дурваса го попита. Затова каза: „О, брамине, както беше мой гост, погостувай и на Юдхищхира в гората. Той е съвършен и благовъзпитан, велик цар и най-големият в нашето семейство, затова заслужава да получи благословиите ти. Трябва да отидеш при него, когато всички вече са се нахранили и са се приготвили за почивка. Тогава този праведник ще те посрещне подобаващо.“

Дурваса отговори: „Ще направя каквото ме помоли.“ После замина заедно с учениците си, като пое направо към Камяка.

Дурьодхана бе извън себе си от радост. Пандавите нямаше да могат да посрещнат Дурваса и многобройните му ученици, след като Драупади вече беше вечеряла. Нямаше как да нахранят десет хиляди брамини без магическото блюдо, което им бе дал Сурия. Дурваса със сигурност щеше да ги прокълне, а неговото проклятие никога не отиваше напразно.

Дурьодхана изтича при приятелите си: „Планът ни успя! — извика той. — Пандавите са обречени!“ Той прегърна Карна, който каза: „Какво щастие, че всичко мина добре и че желанието ти се осъществи! Какво щастие, че враговете ни са хвърлени в труднопреодолим океан от страдания! По своя собствена вина те сега са изправени пред страшна опасност.“ Така ликуваха Дурьодхана и съветниците му, смеейки се и тържествувайки.

* * *

Няколко дни по-късно Дурваса пристигна в ашрама на Пандавите, точно след като Драупади се беше нахранила. Оставяйки учениците си настрани от стана, мъдрецът отиде при братята сам. Щом видяха прочутия риши, Пандавите незабавно станаха с допрени длани и паднаха на земята в почтителни поклони. Юдхищхира настани Дурваса на удобно място и го обожава с цялото си внимание. Тогава Дурваса каза: „Дошъл съм с десетте си хиляди ученици и трябва нещо да хапнем. Вървяхме цял ден и сме гладни. О, Царю, моля разпореди се да ни бъде дадена храна. Ние ще отидем първо да се изкъпем и после ще се върнем да вечеряме.“

Юдхищхира отговори: „Така да бъде“ и Дурваса пое към реката заедно с учениците си. След като той си тръгна, царят даде воля на тревогата си. Как би могъл да нахрани толкова много хора? Драупади вече беше вечеряла и магическото блюдо нямаше да даде повече храна чак до следващата сутрин. Юдхищхира попита жена си дали може да направи нещо. Драупади, която винаги бе загрижена за благото на съпрузите си, започна да обмисля ситуацията. Единствената й надежда беше молитвата. Принцесата си помисли за Кришна и започна да го умолява: „О, Кришна, господарю на вселената, ти, който унищожаваш трудностите на своите предани, безгранични и всесилни, моля те, чуй молитвата ми. Ти си убежището на безпомощните, ти даряваш безмерни благословии на всички създания, ти си непознаваемата и всезнаеща Божествена Личност. Бъди милостив, закриляй ме! Аз търся подслона ти. О, Господи, както преди ме спаси от Духшасана пред събранието, спаси ме, моля те, и сега от тази беда.“

По това време Кришна се намираше в двореца си и лежеше в леглото с Рукмини. Тази мистична личност, чиито действия са необясними за всички, чу молитвите на Драупади. Той веднага скочи от леглото и като остави жена си, се втурна извън двореца. Само след няколко мига вече стоеше пред Драупади, която падна в нозете му със сълзи на очи: „О, Кришна, заплашва ни страшната опасност да ни прокълне Дурваса. Какво да направим?“

Кришна се усмихна: „Ще направя каквото мога, но и аз съм гладен. Моля те, дай ми най-напред да се нахраня и после ще направя каквото трябва.“

Засрамената Драупади отговори: „Мой Господи, блюдото, което ни даде богът на слънцето, остава пълно само докато и аз не се нахраня. А аз току-що вечерях и днес то няма да даде повече храна.“

„Нямаме време! — каза Кришна. — Бързо донеси чинията и ми я покажи.“

Драупади донесе блюдото пред Кришна и той внимателно го огледа. В единия му край намери парченце ориз и зеленчук, прилепнали заедно, и веднага ги вкуси с думите: „Нека Бог Хари, душата на вселената, се засити от тази храна и нека Богът на всички жертвоприношения бъде удовлетворен.“

В единия край Кришна намери парченце ориз и зеленчук.

След това се обърна към Сахадева и каза: „Върви бързо да доведеш аскетите за вечеря.“

Пандавите се огледаха смутено. Нямаше никаква храна. Но те вярваха, че Кришна няма да ги изостави. Сахадева тръгна към реката да намери Дурваса и учениците му.

На реката нищо неподозиращият Дурваса очакваше Юдхищхира да приготви вечеря за него и спътниците му, но внезапно се почувства така сит, сякаш бе погълнал огромно количество храна. Погледна учениците си; те също изглеждаха сити, потриваха коремите си и се оригваха. Споглеждайки се един друг, аскетите осъзнаха, че никой от тях не би могъл да хапне нищо!

Дурваса каза на учениците си: „Напразно накарахме Юдхищхира да приготви храна за десет хиляди човека; много лошо направихме. Дали Пандавите няма да ни изпепелят, като ни погледнат с гневни очи? О, брамини, знам, че Юдхищхира притежава велики сили. Той е отдаден в нозете на Бог Хари, а аз се боя от такива хора. Те могат да ни изгорят с гнева си, както огънят изгаря бала памук. Нека по-добре, докато е време, да си тръгнем оттук, преди да са ни потърсили.“

Макар че бе могъщ йоги-мистик, Дурваса знаеше, че силата му е нищожна, в сравнение с тази на хората, отдадени на Върховния Бог, който винаги защитава преданите си. Той си спомни един предишен случай, когато бе притеснил другиго отдаден на Бога. Тогава му се бяха струпали толкова трудности, че едва не бе загубил живота си.

Без да каже и дума повече, Дурваса излезе от реката и бързо пое в посока, обратна на ашрама на Пандавите. Учениците му също тръгнаха, желаейки да са възможно най-далеч от братята.

Когато Сахадева отиде на реката, той не намери никого. Няколко канчета за вода и парчета от дрехи лежаха на брега, но аскетите ги нямаше. Той започна да ги търси и срещна други брамини, които го известиха, че Дурваса и последователите му внезапно са си тръгнали. Сахадева се върна при братята си и разказа какво се е случило. Юдхищхира се разтревожи: „Аскетите ще се върнат посред нощ и ще попитат къде е вечерята — каза той с притеснение. — Как можем да избегнем тази ужасна опасност, която ни поднесе съдбата?“

Кришна се усмихна: „Не се безпокой, Юдхищхира. Дурваса и учениците му избягаха, уплашени от аскетичните ви сили. Онзи, който е добродетелен, никога не бива да се страхува от опасност. С твое позволение, сега ще се връщам у дома.“

Юдхищхира отговори: „О, Кришна, както някой, който се дави в огромен океан, намира спасителна лодка, така и ние бяхме избавени от теб. Разбира се, че можеш да отидеш, където желаеш.“

Кришна си тръгна, а Пандавите наобиколиха непорочната си съпруга и й благодариха, че се е сетила да се помоли на Кришна. Те споделиха помежду си, че тази случка изглежда като предизвикана от Кауравите. За щастие, Кришна винаги бе до тях, за да ги закриля, независимо каква опасност ги заплашваше. Мислейки за приятеля си от Дварака, братята влязоха в тръстиковите си колиби, за да си починат през нощта.

33.
Джаядратха отвлича Драупади

Около месец след случая с Дурваса, Пандавите бяха излезли заедно на лов, оставяйки Драупади в ашрама под грижите на Дхаумя. Докато ги нямаше царят на Синдху, Джаядратха, минаваше оттам на път за царството на Шалва. Седнал на колесницата си, той се приближи до ашрама на Пандавите и видя Драупади да бере цветя. Царят на мига се влюби. Прекрасната Драупади, чието смугло лице бе обрамчено със синкави къдрици, озаряваше гората. Джаядратха бе запленен, докато я гледаше да се навежда и да бере диви цветя. Той каза на своя син, Котика: „Отиди и попитай тази жена коя е. Разбери дали е апсара, или дъщеря на някой полубог.“

Джаядратха пътуваше за сватбата си с дъщерята на цар Шалва, но след като видя Драупади, изгуби всякакъв интерес към другата принцеса. Никоя жена не можеше да се сравнява по хубост с тази горска нимфа.

„Върви, Котика, и разбери защо тази жена скита в гората, пълна със зверове и трънаци. Ако тя се съгласи да стана неин господар, животът ми ще намери смисъл.“

Принцът скочи от колесницата. Той се приближи към Драупади, както чакал се промъква към тигрица и попита: „Коя си ти, красавице, облегнала се на клона на дърво кадамба, подобна на светъл пламък? Нима не изпитваш страх в гората? Да не би да си богиня или дъщеря на небесно същество? Или може би си съпруга на някой Локапала? Кажи ми, нежна, коя си, чия си, от какъв род си и защо си тук?“

Принцът се представи, а после посочи баща си и каза: „Онзи там, който блести като жертвен огън, е царят на Синдху. Заобиколен от могъщи царе, той пътува начело на шест хиляди колесници и много слонове, конница и пехота и като Индра сред Марутите той се движи сред приятелите си. Царят е привлечен от теб, о, нежнолика.“

Драупади отстъпи назад и дръпна булото над главата си: „Принце, не подобава да разговарям с теб тук. Законът повелява, че жената не бива да остава насаме с друг мъж, освен със съпруга си. При тези обстоятелства обаче ще ти кажа коя съм. Аз съм дъщерята на цар Друпада и съпруга на героичните братя Пандави. Съпрузите ми в момента са на лов, но скоро ще си дойдат. Трябва да предадеш на баща си да слезе от колесницата си и да ги почака. Юдхищхира обича гости и несъмнено ще ви предложи подобаващо посрещане.“

Драупади се обърна и тръгна обратно към колибата си, оставяйки Котика да стои пред кадамбовото дърво. Тогава той се върна при баща си и му предаде думите й. Без ни най-малко да се заинтересува от вестта, че е омъжена, царят каза: „Защо се връщаш безуспешно? Аз трябва да притежавам тази жена. След като я видях, всички останали жени ми се струват грозни. Ума си изгубих, като видях тази принцеса.“

„Ще трябва да я вземеш насила, скъпи татко. Тя със сигурност няма да дойде доброволно.“

Джаядратха слезе от колесницата си и тръгна заедно със сина си и с още няколко други царе към обителта на Пандавите. Като глутница вълци, влизащи в лъвска бърлога, те отидоха в ашрама и видяха там Драупади. С копринено мек глас Джаядратха й каза: „Наред ли е всичко с теб и с твоите съпрузи, Царице?“

Драупади отговори, че всичко е наред, а после попита: „Наред ли е всичко с твоето царство, с хазната и армиите ти? Справедливо ли управляваш процъфтяващите държави Синдху, Саувира и останалите, които се намират под твоя власт? Юдхищхира скоро ще се върне и ще ти предложи освежителни напитки. Засега моля приеми тази вода да измиеш нозете си и бъди така добър да изчакаш съпрузите ми.“

Драупади посочи няколкото големи делви с вода край колибата си. Джаядратха се усмихна: „Всичко е наред при нас, хубаволика, но не ни интересува храна и вода.“ Втренчен в Драупади, той продължи: „Искам да те взема с нас. Защо си привързана към тези нещастници, синовете на Кунти? Те изгубиха цялото си състояние и са принудени да живеят в гората. Разумната жена не остава предана на пропаднал съпруг. Съпрузите ти изгубиха достойнството си, пропиляха всичко. Няма защо да споделяш мизерията им. Откажи се от тях, о, ти, с красиви бедра, стани моя съпруга и споделяй с мен царствата на Синдху и Саувира.“

Драупади се намръщи и отстъпи няколко крачки. Заболя я от думите на Джаядратха: „Не те ли е срам да говориш така! — каза тя. — Как се осмеляваш да се обръщаш към мен по този начин!“

Лицето й пламна, очите й почервеняха, а гласът й се извиси в гневен вик: „Безумецо, как си позволяваш да оскърбяваш сияйните Пандави; всеки един от тях е като самия Индра! Те всичките се придържат към дълга си и никога не трепват в бой, дори срещу боговете. Мъдрият не критикува онези, които са отдадени на аскетизъм, дори да тънат в бедност. Единствено кучетата лаят по тях. Не виждам кой ще те спаси сега от бездната, която сам изкопа под краката си. Ако очакваш да победиш благородния Юдхищхира, то е като да се надяваш с пръчка да отделиш хималайски слон от стадото му. В каприза си ти дразниш спящ планински лъв, изскубвайки косъм от муцуната му. Ще се наложи да избягаш с всички сили, видиш ли разгневения Бхима. Завърне ли се Арджуна, няма и да знаеш накъде да побегнеш. Да ги предизвикваш на бой е така безумно, като да настъпваш по опашките две отровни кобри. Както бамбукът ражда плод единствено за да увехне, както ракът зачева единствено за да умре, така и ти ще намериш смъртта си само да си ме докоснал с ръка!“

Джаядратха се разсмя, запленен от гледката на разгневената Драупади. „Знам всичко това, Панчали — отговори той насмешливо. — Няма да ме уплашиш със заплахите си. Роден съм в царски род, надарен с могъщество и сила. Считам Пандавите за по-низши. Затова качи се на колесницата ми и ела с мен. Недей да говориш толкова високомерно.“

Драупади бе ужасена. „Защо този безумец ме смята за безсилна? — извика тя. — Дори Индра не може да ме похити. А даже да се опита, Арджуна и Кришна, яздейки на една колесница, ще го преследват и унищожат. Какво да говорим за някакъв немощен човек? О, Царю, когато Арджуна изстреля смъртоносните си стрели, ще видиш цялата ти армия да загива като суха трева, изпепелена от пожар. Когато видиш Бхима да се втурва насреща ти с вдигнат боздуган, а близнаците да се присъединяват отстрани, пламтящи от гняв, тогава ще съжаляваш. Тъй като никога не съм била невярна на съпрузите си дори и в мислите си, тези мъже ще те погубят. Не се страхувам от теб, нещастнико.“

Драупади погледна настрани от Джаядратха. Тя знаеше, че с аскетичната си сила погледът й можеше да го изпепели на въглен, но не желаеше той да я принуди да извърши насилие. Бездруго съпрузите й скоро щяха да се разправят с него.

Джаядратха се протегна и хвана принцесата за ръката. Тя изпищя: „Недей да ме замърсяваш с допира си!“ и завика Дхаумя. Царят я хвана за дрехата, но тя го отблъсна с такава сила, че той падна на земята. Джаядратха скочи отново на крака с пламнало от гняв лице. Той сграбчи Драупади и я повлече към колесницата.

Дхаумя се появи внезапно и започна да укорява Джаядратха: „Не можеш да вземеш тази жена, преди да си победил Пандавите, Царю! Трябва да спазваш древния кшатрийски обичай. Несъмнено ще получиш заслуженото от това зло дело, когато се върнат героичните Пандави.“

Джаядратха не обърна никакво внимание на Дхаумя. Той качи Драупади на колесницата си и препусна, последван от армията си. Дхаумя се смеси с пехотата на царя, оставайки наблизо, като не спираше да го укорява с остри думи.

Пандавите бяха на известно разстояние от ашрама. Докато вървяха из горските гъсталаци, Юдхищхира започна да забелязва неблагоприятни знаци. Той каза: „Виждате ли как тези птици и зверове се втурват към слънцето, изпускайки изпражнения? Това показва, че в гората са навлезли врагове. Да се връщаме в ашрама. Сърцето някак ме боли, умът ми е замъглен. Чувствам се, сякаш ще напусна тялото си.“

Петимата братя незабавно поеха обратно. Докато тичаха сред дървета и храсти с развяващи се зад гърбовете им оръжия, те видяха чакал, който виеше зловещо. Юдхищхира още повече се обезпокои и ги накара да побързат.

Изскачайки рязко на сечището, където бе ашрамът им, те видяха падналата на земята Дхатрейика, прислужницата на Драупади, ридаеща на висок глас. Верният слуга и колесничар на Пандавите, Индрасена, се спусна към нея: „Защо плачеш? Надявам се принцеса Драупади не е сполетяна от беда? Нима някой е бил толкова безразсъден, че да отвлече тази несравнимо красива жена? Синът на Дхарма толкова се разтревожи, че е готов да я последва, дори да е пропаднала в земята, да се е изгубила в небесата или да е потънала в дълбините на морето. Кой днес ще падне, повален на земята с разкъсано от стрели тяло? Не плачи, мило момиче, защото принцесата на Панчала още днес ще се върне и ще се събере със съпрузите си.“

Обгърнала с длани лицето си, девойката отговори: „Без да зачита петимата й подобни на Индра съпрузи, Джаядратха насила отвлече Драупади. Виждате ли следите, оставени от този злодей и спътниците му? Стана съвсем преди малко. Не може да са стигнали далеч.“

Дхатрейика вдигна поглед към Пандавите и продължи: „Бързо ги последвайте, господари, преди Драупади да бъде насилена и извън себе си от мъка да се предаде на този недостоен човек като жертвено приношение, разпиляно върху пепел. Не позволявайте пречистеното масло да бъде излято върху пушеща слама; нека свещеният гирлянд не бъде захвърлен в крематориума. Нека никой лош мъж не докосне с устни сияйното лице на жена ви като куче, изпиващо нектара Сома поради невниманието на свещенослужителя.“

Юдхищхира отговори: „Върви си в колибата, нежна девойко, и сдържай езика си. Царете и принцовете, които се хвалят със силата си, скоро претърпяват поражение.“

Братята незабавно препуснаха след Джаядратха. Те опъваха тетивата на лъковете си и изпускаха горещи въздишки като разгневени змейове. Скоро съзряха праха, вдигнат от армията на царя. Наближавайки към войниците, те видяха ридаещия Дхаумя. Като изпрати Бхима по следите на Джаядратха, Юдхищхира утеши мъдреца и му каза: „Върни се сега, учителю. Този престъпник скоро ще бъде наказан.“

Като ястреби, спускащи се върху плячка, Пандавите се нахвърлиха върху армията на Джаядратха със страховити викове. Виждайки в далечината царя на Синдху с Драупади на колесницата му, гневът им нарасна като огън, полят с масло. Те му извикаха да спре и да се сражава. Чувайки гръмовните им викове, войниците изгубиха самообладание и бяха завладени от ужас.

Джаядратха погледна назад и видя петте колесници на Пандавите да се носят насреща му. Той каза на Драупади: „Приближават петима велики герои, принцесо. Мисля, че са твоите съпрузи. Кажи ми кой на коя колесница препуска?“

Драупади извика гневно: „След като извърши нещо, което ще ти струва живота, защо ти е да задаваш подобни въпроси? Но тъй като си пред прага на смъртта, трябва да ти отговоря. Щом виждам Дхармараджа и братята му, нямам и капка страх.“

Драупади посочи най-предната от петте колесници: „Виждаш ли онази колесница, на която има флаг с два небесни барабана, които винаги кънтят? Там стои слаб мъж със златисто лице, с големи очи и изящен нос. Това е Юдхищхира. Той е милостив дори към враговете си, когато търсят закрила. Затова захвърли оръжията си и падни в нозете му, ако те е грижа за живота ти.“

След това принцесата посочи колесницата вдясно от Юдхищхира: „Онзи, който стои на дясната колесница, който има дълги ръце и е висок на ръст, който хапе устни и бърчи вежди — това е Врикодара. Силата му е свръхчовешка и светът го познава като Бхима. Който го оскърби, не може да оживее. Той не прощава на враговете си, а винаги отмъщава и дори тогава не се усмирява.“

Драупади продължи, посочвайки Арджуна, който препускаше отляво на Юдхищхира: „Онзи, който пламти като огън, който винаги е решителен в битка, който никога не извършва жестокост, нито изоставя добродетелта заради страх, сласт или гняв, и който може да се изправи срещу всеки враг — това е моят съпруг Дхананджая.

Зад Юдхищхира виждаш близнаците на златни колесници. Ето го праведният Накула, когото братята му обичат, сякаш е самият им живот. Той е съвършен фехтовач и днес ще го видиш да посича войските ти като пшеница. До него е Сахадева, най-младият и най-любимият сред Пандавите. Мъдростта и красноречието му нямат равни. Този интелигентен младеж, който е толкова скъп на Кунти, по-скоро би влязъл в огъня, отколкото да изрече нещо противно на морала и нравствеността.“

Джаядратха изглеждаше разтревожен, а Драупади се разсмя: „Сега ще видиш армията ти подобно на кораб, претоварен със съкровища, да се разбива в скалите. Ако се отървеш жив от Пандавите, сякаш ще ти е дарен нов живот.“

Джаядратха започна да дава заповеди на генералите си, строявайки бързо войските в боен ред. Пандавите подминаха пехотата, умоляваща ги за милост, и се спуснаха право срещу воините на колесници, обграждащи Джаядратха. Докато влизаха в сражението, те затъмниха небето с гъсти облаци от стрели. Виждайки ги да приближават като страховити тигри, воините от армията на Джаядратха изгубиха кураж.

С вдигнат боздуган Бхима се хвърли към Джаядратха, ревейки. Котика и останалите колесничари бързо се спуснаха да защитят царя. Те обсипваха Бхима със стрели, копия и ятагани, но той препускаше напред дори без да трепне. Само с един удар на боздугана си уби заедно с водача му огромния слон, който се сражаваше пред Джаядратха. С още няколко удара покоси други четиринайсет воини, като същевременно парираше всички хвърлени насреща му оръжия.

Докато Бхима все повече се приближаваше към царя на Синдху, Арджуна уби петстотин воини около него. Юдхищхира сам посече още стотина, а Накула въртеше меча си, отсичайки главите на войниците в тила на армията, сякаш земеделец сееше семена. От своята колесница, Сахадева изстрелваше страшни стоманени стрели, сразявайки много воини, които се биеха върху гърбовете на слонове и те падаха като птици от клоните на дърво.

Могъщият цар на име Тригарта, който се сражаваше срещу Юдхищхира, внезапно скочи от колесницата си и уби четирите коня на Пандава с боздугана си. Юдхищхира прониза гърдите на Тригарта с островърха стрела и той падна на земята, бълвайки кръв. Тогава Юдхищхира и колесничарят му Индрасена се качиха на колесницата на Сахадева.

Суратха, могъщ воин на слон, атакува Накула. Слонът разтроши колесницата му и я повлече по бойното поле. Накула скочи на земята с меча и щита си и безстрашно се изправи срещу противника си. Суратха подкара слона насреща му и побеснелият звяр се нахвърли върху Накула, ревейки. Накула размаха меча си и отсече хобота и бивните му. Грамадният звяр, облечен в златна броня, се строполи на земята, смазвайки ездача си, а Накула бързо скочи на колесницата на Бхима.

Бхима пускаше стрелите си със смъртоносна точност. С една сърповидна стрела той уби колесничаря на Котика и колесницата му се понесе неуправляема из полесражението. Докато обърканият Котика се опитваше да спре конете, Бхима изстреля прекрасна перната стрела и отсече главата му. В същото време Арджуна уби други дванайсет принцове, сражаващи се редом с Котика. Още хиляди воини бяха посечени от Пандавите. Бойното поле бе осеяно с трупове на хора и животни. Много колесници с високи знамена лежаха разбити на земята наред с ризници, шлемове, мечове и отсечени крайници. Оцелелите остатъци от армията на Джаядратха побягнаха. Безброй гарвани, врани, соколи и чакали, издавайки радостни звуци, се насъбраха да пируват с плътта на мъртвите воини.

Джаядратха изпадна в ужас. Той бързо свали Драупади от колесницата си и препусна към джунглата. Юдхищхира каза на Сахадева да вземе Драупади на своята колесница, докато Бхима продължаваше да съсича бягащите войски. Арджуна обаче възпря брат си: „Какво ще постигнеш с избиването на тези бедни войници? Страхувайки се за живота си, те се лутат насам-натам. Остави ги и отиди да заловиш Джаядратха.“

Бхима се съгласи. Обръщайки се към Юдхищхира, той каза: „Царю, армията е сразена, а водачът й побягна. Ако искаш, връщайте се с близнаците и отведете Драупади в ашрама. Арджуна и аз ще накажем Джаядратха. Няма да остане жив, дори да отиде да търси закрила при Индра.“

Юдхищхира отговори: „О, силноръки, спомни си, че той е съпруг на нашата сестра Душала, дъщерята на Гандхари. Затова не го убивайте.“

Драупади се обезпокои от думите на Юдхищхира и каза на Бхима: „Ако искаш да ме зарадваш, не проявявай милост към този жалък и долен цар. На враг, който отвлича съпругата ти или отнема царството ти, никога не бива да се прощава в битка, дори и да моли за милост.“

Юдхищхира утеши Драупади и се прибра с нея в ашрама, а Бхима и Арджуна препуснаха след Джаядратха в гората.

Царят на Синдху вече се бе отдалечил на около три километра. Арджуна приготви четири стрели и започна да шепне мантри, докато ги поставяше на лъка си. Опъвайки тетивата на Гандива в пълен кръг, той пусна стрелите, които прелетяха във въздуха над върховете на дърветата цялото разстояние, убивайки четирите коня на Джаядратха. Царят падна уплашен от колесницата си. Скачайки отново на крака, той се запрепъва из гъсталаците все по-навътре в гората.

Настигайки го бързо, Арджуна му извика: „Царю на Синдху, къде е храбростта, с която се осмели да отвлечеш съпругата ни? Спри и се бий! Не ти подобава да бягаш, оставяйки придружителите си да се изправят срещу врага.“

Джаядратха не се и обърна. Бхима скочи от колесницата си и се втурна след него с почервенели от ярост очи. Той бързо сграбчи ужасения цар за косите. Арджуна извика: „Недей да го убиваш!“ и Бхима, който тъкмо щеше да му стовари страшен удар, възпря юмрука си. Той блъсна Джаядратха на земята и го ритна в главата. Докато замаяният цар се опитваше да се изправи, Бхима го повали, блъскайки главата и гърдите му с юмруци и колене. Джаядратха загуби съзнание и Бхима го довлече пред Арджуна, като процеди през стиснати зъби: „Този човек извърши чудовищна постъпка и не заслужава да живее, но след като Юдхищхира заповяда така, какво можем да направим? Царят е винаги милостив и опрощаващ.“

Бхима изгледа презрително Джаядратха, който започваше да идва на себе си. Обмисляше как е най-добре да го накаже. Той измъкна от колчана си остра като бръснач стрела и обръсна косата на Джаядратха, оставяйки му само пет кичура. За един кшатрия това бе равносилно на смърт. То означаваше, че е бил победен и унизен в ръцете на по-могъщ противник, но че му е подарен животът. По-добре бе да загинеш в бой, отколкото да изстрадаш подобно унижение. Джаядратха изгаряше от срам. Бхима го блъсна на земята и каза: „Глупако, ако искаш да живееш, изслушай думите ми. От днес нататък, където и да отидеш, трябва да казваш, че си роб на Пандавите. Такъв е всеприетият обичай.“

Джаядратха седеше на земята с наведена глава. „Така да бъде“, отговори той разтреперан.

Бхима му нареди да стане и го блъсна към колесницата на Арджуна. „Качвай се — заповяда той. — Ще те закараме при Юдхищхира да изслушаш заповедите му.“

Те препуснаха към ашрама и завариха Юдхищхира седнал сред брамините. Бхима смъкна Джаядратха от колесницата и го принуди да се поклони пред Юдхищхира: „Ето го окаяника, който оскърби Драупади. Кажи на принцесата, че този долен човек сега е наш роб.“

„Пусни го да си върви“, каза Юдхищхира с усмивка.

Драупади излезе от колибата си и видя обезобразения Джаядратха на колене пред Юдхищхира. Нежното сърце на принцесата се сви при мисълта за братовчедка й Душала и тя промълви: „Да, нека го пощадим. Бхима вече достатъчно го е наказал, превръщайки го в наш роб. Освободете го.“

Бхима каза на Джаядратха да се маха. Извън себе си от терзание и срам, царят на Синдху се поклони пред Юдхищхира и брамините и се изправи да си върви. Юдхищхира му каза: „Свободен си. Този път те пускам, но никога повече не върши такива позорни дела. Въпреки че си слаб и безпомощен, ти се опита насила да отвлечеш чужда жена.“

Виждайки жалкото положение на Джаядратха, Юдхищхира бе трогнат от състрадание. Като вдигна дланта си за благословия, той каза: „Нека сърцето ти се изпълни с добродетел. Върви си в мир заедно с придружителите си и никога не си и помисляй за подобно неблагочестие.“

Джаядратха напусна ашрама измъчен, мислейки единствено как да отмъсти на Пандавите. Осъзнавайки, че никога не би успял да ги победи в битка, той реши да поеме обет за аскетизъм, за да удовлетвори Шива. Получеше ли сили от този велик полубог, той несъмнено щеше да успее да срази всеки враг, дори и могъщите Пандави. Царят на Синдху отиде край брега на Ганг и седна там в медитация.

Дълго време Джаядратха практикува сурови въздържания. Хранеше се само с листа и беше погълнат от постоянни молитви. Накрая Шива се появи пред него и попита: „Какво желаеш?“

Зарадван, царят отговори: „Нека да мога да победя в битка всичките петима Пандави, изправени на колесниците си.“

Шива се усмихна: „Това няма как да стане. Пандавите са непобедими, защото са закриляни от Кришна. Дори и аз не мога да ги погубя. Затова желанието ти е невъзможно да бъде изпълнено. Но ще те благословя със следното: с изключение на Арджуна, който е самият непобедим Нара, ти ще успееш да възпреш останалите четирима в битка, но само веднъж.“

След като дари благословията си, Шива изчезна, а Джаядратха се завърна в царството си, мислейки кога ли ще дойде денят, в който ще може да използва тази благословия.

34.
Езерото на смъртта

Докато Пандавите прекарваха дванайсетата си година в Камяка, Индра се замисли как би могъл да им направи добро. Царят на боговете знаеше, че Юдхищхира се страхува от Карна, чиято божествена ризница и обеци му осигуряваха свръхестествена защита срещу оръжия, затова реши да се преобрази на брамин и да измоли от Карна неговата ризница.

Предугаждайки намерението на Индра, богът на слънцето се яви на Карна насън в облика на сияен брамин и му заговори със сериозен глас: „Могъщи герою, сине мой, дойдох да те посъветвам за твое добро. Чуй ме внимателно: Индра ще дойде при теб, преоблечен като брамин, за да измоли ризницата ти. Той знае, че си дал обет никога да не отказваш милостиня. Трябва да намериш как да отклониш молбата му. Предложи му всичко друго в замяна. Разделиш ли се с ризницата и обеците си, които са направени от есенцията на небесен нектар, ще загинеш в бой. Ако обаче си с тях, дори боговете не могат да те погубят.“

В съня си Карна попита: „Кой си ти, който толкова си се загрижил за благополучието ми?“

„Аз съм богът на безграничните лъчи и те съветвам от обич. Послушай думите ми.“

Карна не знаеше, че слънчевият бог му е баща. Той отговори: „Радвам се, че богът на цялото великолепие, когото обожавам ежедневно, ми мисли доброто. Но от обич към теб ще ти кажа: умолявам те, не ме карай да нарушавам обета си. Подобно безчестие би било по-лошо за мен и от смърт. О, Сурия, целият свят знае, че ще се разделя и с живота си, ако някой брамин ми го поиска. Дори Индра да дойде в облика на брамин, не ще съм способен да му откажа каквото и да пожелае.“

За Карна доброто име бе всичко. Никога не би направил нещо, което по някакъв начин би го опозорило. После той добави: „Ако дам ризницата си на Индра, ще се прочуя в целия свят, а доброто име на Индра ще бъде опетнено. Славата удължава живота и води към рая. Прославеният човек живее дори след смъртта си, докато опозорените са сякаш мъртъвци, макар и още да дишат. О, Сурия, аз ще запазя доброто си име дори на цената на своя живот.“

Сурия каза: „Скъпо дете, мъдрият човек не върши нищо, което би навредило на него или на онези, които зависят от него. Няма съмнение, че неувяхващата слава, за която копнееш, ще ти струва живота. Но каква полза има да пожертваш тялото си в името на славата? Само ако си жив, би могъл да се радваш на тази слава. На мъртвия за какво му е слава? Тя е като гирлянд върху труп. Тъй като си мой поклонник, аз ти говоря за твое добро. Използваш ли разума си, ще съумееш да отклониш Индра от целта му. Ако желаеш да се изправиш срещу Арджуна в бой, не бива да се разделяш с обеците и ризницата си. Няма да можеш да устоиш пред него без тях.“

Карна въпреки всичко не бе убеден: „О, боже със сияйни лъчи, ти си ми по-скъп от съпругата, синовете, приятелите ми и дори от самия мен. Моля те, обичай ме като свой предан поклонник и ми позволи да действам според волята си. Не мога да постъпя нечестно; бих предпочел да умра. Със склонена глава и непрестанни молитви те умолявам да ми простиш, че не мога да последвам съвета ти. Не се страхувам от Арджуна. Парашурама ми е дарил могъщи оръжия. Ще победя Арджуна в бой, когато настъпи времето. Моля те, позволи ми да спазя обета си, ако Индра дойде при мен.“

Сурия разбра, че Карна няма да промени решението си. Именно това бе и очаквал богът, и вече бе обмислил друга възможност. Той продължи да се обръща нежно към сина си: „Щом като трябва да дадеш ризницата и обеците си на Индра, тогава поискай нещо в замяна. Като го обожаваш с приятни думи, трябва да му поднесеш ризницата си само срещу безпогрешното му копие. Това оръжие е способно да унищожи всеки враг. Притежаваш ли го, ще бъдеш непобедим. Поискай му го. То се нарича Шакти.“

Внезапно Сурия изчезна, а Карна се събуди, мислейки за съня си. След като се изкъпа, той застана срещу изгряващото слънце с допрени длани и му довери всичко, което му се бе случило насън. Тогава от небесата прозвуча глас: „Всичко това е истина.“ Смаян, Карна се завърна в двореца си, очаквайки всеки миг пристигането на Индра.

Няколко дни по-късно Карна влезе по пладне в Ганг, за да извърши ежедневното си обожание на слънчевия бог. Всеки ден, след края на поклонението му, идваха брамини да просят милостиня. Той никога не отказваше нищо на никого. И ето, приближи Индра, преобразен като брамин. Като видя сияйния аскет, застанал пред него, Карна каза: „Добре си дошъл. Какво мога да ти предложа? Ако желаеш, мога да ти подаря села, крави и красиви жени със златни накити.“

„Не искам нито едно от тези неща“, отговори браминът. „Можеш да ги дадеш на други, които ги поискат. О, безгрешни, ако си верен на обета си, отрежи от тялото си своята ризница и ми я дай заедно с обеците си. Това е всичко, което искам.“

Като разбра, че това е Индра, Карна каза: „С радост ще ти дам всичко, което поискаш, но за какво ти е една ризница? Вземи от мен вместо това богатства, достатъчни да поддържаш себе си и всички, които зависят от теб, до края на дните ви.“

Карна се опита по всевъзможни начини да отклони Индра от целта му, но богът бе категоричен, че желае единствено бронята. Накрая Карна каза: „Лишен от своята броня и обеци, които са направени от небесен нектар, аз ще загина в битка. Затова се колебая да се разделя с тях. Зная, че ти си Индра и че си дошъл, за да помогнеш на Пандавите. Ти си самият бог на боговете и като такъв именно ти си този, който би трябвало да раздава блага. Затова, о, Дева, моля те, размисли каква благословия да ми дадеш в замяна на моята ризница.“

Индра отговори: „Преди да дойда тук, Сурия разкри намеренията ми. Не се съмнявам, че именно той ти е казал всичко това. Нека бъде както искаш. С изключение на моята мълния можеш да ми поискаш, каквото пожелаеш.“

Карна пожела копието Шакти, за което бе споменал Сурия. Индра разсъди за миг, а после отговори: „Повиках оръжието и ще ти го дам веднага, щом ти ми дадеш ризницата си, но при едно условие. Когато аз хвърлям това копие, то погубва стотици мои врагове, а после се връща в ръката ми. Ти обаче ще можеш да го хвърлиш само веднъж и ще убиеш един-единствен свой могъщ враг. След като противникът ти бъде убит, то ще се върне в моята ръка, а не в твоята.“

Карна каза сериозно: „Искам да убия един-единствен могъщ враг.“

„Знам какво искаш. Но разбери, че онзи, когото желаеш да убиеш, е закрилян от върховната душа. Великият Бог Кришна, който е невъобразимият Нараяна, го пази.“

„Дори да е така, дай ми оръжието си, защото то несъмнено е способно да срази всяко човешко същество. Тогава ще отрежа бронята от тялото си. Но те моля тялото ми да не бъде обезобразено без ризницата.“

„Така да бъде. Тъй като искаш да се придържаш към обета си, няма да останеш с белези. Ще бъдеш все така красив и сияен.“

С острия си меч Карна незабавно започна да откъртва ризницата си. Като го видяха да се усмихва през болка и богове, и демони зареваха като лъвове и забиха небесни барабани. Порой от небесни цветя заваля над Карна, докато сваляше бронята и обеците си, и цял окървавен, ги поднесе на Индра. Тогава Индра му даде оръжието си с думите: „Недей да го използваш, освен в случай на най-страшна опасност. Иначе ще порази самия теб.“ После богът се издигна в небето, считайки, че е постигнал целта на Пандавите.

* * *

Пандавите прекарваха в Двайтавана последните дни от своето изгнание в гората. Беше останало съвсем малко време до настъпването на тринайсетата година, в която те трябваше да се предрешат и заживеят някъде неразпознати. Братята обмисляха къде да отидат. Един ден, докато седяха и разговаряха в присъствието на ришите, при Юдхищхира дойде брамин, който очевидно беше в беда. Той разказа, че един елен му взел съчките, които щял да използва, за да разпали свещения си огън и ги бил отнесъл в гората. „Съчките бяха вързани в наръч, заедно с черпака и останалите ми принадлежности, а еленът някак ги наниза на рогата си. О, герои, моля ви да ми ги върнете, за да не се налага да прекъсна жертвоприношенията си.“

Юдхищхира утеши брамина и веднага се изправи заедно с всичките си братя. Взимайки лъковете си, те се спуснаха по следите на елена, но въпреки че изстреляха много стрели по него, все не успяваха да го улучат. Той бързо скачаше все по-надалеч и изчезна в горите. Братята се умориха и обезсърчиха. Като стигнаха до едно голямо баняново дърво, те седнаха под сянката му. С натежало сърце Накула каза на Юдхищхира: „В нашия род добродетелта никога не е била пренебрегвана, нито някога сме били нехайни. Как тогава ни сполетя тази беда?“

Юдхищхира остави големия си лък на земята. „Край нямат нещастията в този свят, мили братко. Невинаги можем да проследим причините им, защото великият бог Дхарма е онзи, който дава резултатите и на добродетелта, и на греха.“

Бхима се намръщи: „Това бедствие ни сполита, защото не убих Духшасана още на мига, когато довлече Драупади в залата за събрания.“

„Аз също съм виновен за настоящата беда, тъй като не направих нищо, когато Карна изричаше жестоките си думи същия онзи ден“, добави Арджуна.

„И аз съм виновен — каза Сахадева. — Трябваше да убия Шакуни в играта на зарове още щом той започна да те мами, Царю!“

Юдхищхира се обърна към Накула: „Колко е задушно в тази гора! Качи се на някое високо дърво и се огледай дали няма наоколо езеро. Братята ти са уморени и жадни. Като се освежим, ще решим какво да правим по-нататък.“

Накула се покатери на близкото дърво и се взря в околността. „Сякаш има вода наблизо — извика той. — Виждам нещо, което ми прилича на езеро и дочувам крясък на жерави.“

Когато Накула се спусна по ствола, Юдхищхира каза: „Мили братко, иди да донесеш вода за всички ни.“

Накула изпразни стрелите от два колчана и се отдалечи от братята си. Той скоро стигна до обширно и бистро езеро, изпъстрено с лотоси и лилии. Тъкмо бе коленичил на брега, за да пие, когато един глас от небесата каза: „О, дете, недей да пиеш тази вода. Това езеро ми принадлежи и никой не може да пие от водите му, преди да е отговорил на въпросите ми.“

Накула се огледа; не виждаше никого. Жаждата му го надви. Пренебрегвайки гласа, той потопи шепите си и пи от водата. Но в мига, в който отпи, принцът падна мъртъв.

След като мина известно време, Юдхищхира се обезпокои; Накула не се връщаше. Той помоли Сахадева да отиде да го потърси. Сахадева мина по стъпките на брат си и също излезе на езерото. Като видя Накула да лежи мъртъв на брега, той бе поразен от скръб; докосна брат си, търсейки признаци на живот. Накула изглеждаше сякаш потънал в дълбок сън. Не бе изгубил цвета на кожата си, но нямаше пулс, нито дихание. Сахадева се изправи объркан. Чувствайки непреодолима жажда, той се доближи до езерния бряг, за да отпие, но когато коленичи, дочу същия глас от небесата: „Не пий вода от моето езеро. Първо отговори на въпросите ми, пък после можеш да пиеш.“

Сахадева бе неспособен да последва думите; жаждата му бе нетърпима. Той изпи глътка прохладна вода и също като брат си падна мъртъв.

Виждайки, че никой от близнаците не се завръща, а бе изминал повече от час, Юдхищхира каза на Арджуна да отиде да види какво става. С готов лък и с изваден меч, Арджуна се запромъква предпазливо. Като видя падналите на езерния бряг близнаци, той бе обзет от тревога, втурна се към тях и коленичи край телата им. Не даваха никакви признаци на живот. Арджуна бе поразен. Кой можеше да ги е убил? Нямаше и следа от битка. Той се огледа наоколо, но видя само дърветата да се поклащат от лекия вятър, а водните птици да плуват по езерото. Арджуна се приближи към водата да утоли жаждата си и тогава отново прозвуча гласът от небесата: „О, Партха, не се опитвай да пиеш от тази вода насила. Тя е моя и можеш да я вкусиш едва след като отговориш на въпросите ми.“

Арджуна се провикна към небето: „Покажи се и ме спри! Няма да говориш вече така, след като те разкъсат стрелите ми!“ Той незабавно изстреля безброй стрели, заредени с мантри, способни да улучат дори невидим противник, препълвайки небето с остриета, копия и ками, но гласът отекна отново: „Усилията ти са напразни, Арджуна. Отговори на въпросите ми; в противен случай, ако пиеш от водата, ще умреш.“

Но пренебрегвайки тези думи, Арджуна гребна шепа вода и падна бездиханен край братята си.

Бе изминал още почти час. Тревогата на Юдхищхира нарастваше и той изпрати Бхима: „О, победителю на врагове, седим тук отдавна и чакаме братята си. Мисля, че трябва да отидеш да ги намериш и да ги доведеш. Аз ще ви изчакам тук.“

Бхима кимна и стана, втурвайки се бързо по пътеката към езерото. Като видя лежащите си трима братя, той бе смаян. Това несъмнено бе дело на някой могъщ ракшас. Невъзможно бе човек да е убил Арджуна и близнаците. Бхима се приготви да се изправи срещу страшен противник. По-добре бе да се напие с вода, за да превъзмогне изтощението си преди битката.

Пандава се втурна към водата и отново небесният глас проехтя: „О, дете, не смей да пиеш от моето езеро. Първо отговори на въпросите ми.“

Бхима си помисли, че гласът вероятно идва от онзи, който е убил братята му. Той гневно се огледа наоколо. Това зло същество щеше скоро да съжалява за извършеното. Без да обръща внимание на предупреждението, Бхима потопи лице във водата, за да пие, и също като братята си падна мъртъв на земята.

Юдхищхира продължи да чака сам, но след като и Бхима не се върна, умът му се изпълни с лошо предчувствие. Той считаше за невъзможно Бхима и Арджуна да бъдат победени в бой. Къде бяха тогава? Може би бяха открили райски наслади край езерото и им се радваха заедно. Не, те със сигурност не биха пренебрегнали дълга си. Бяха получили заповед и знаеха, че той ги чака. Все още им предстоеше да върнат принадлежностите на брамина. Явно се бе случило нещо, което възпрепятстваше завръщането им. Юдхищхира пое предпазливо по горската пътека.

Преминавайки край нацъфтелите в синьо и червено дървета, Юдхищхира вървеше към езерото. Птиче чуруликане и жужене на пчели звучеше в ушите му, докато бързо се придвижваше през гората. Не след дълго той стигна до езерото, което сякаш беше пренесено от райските земи на Индра. То бе изпълнено с лотоси и обградено с цъфтящи дървета и най-различни диви цветя. На брега на прекрасното езеро обаче Юдхищхира видя повалени четиримата си братя, наподобяващи паднали от небесата Локапали в края на епохата.

Юдхищхира се втурна към братята си и се свлече край тях. Дишайки тежко, той зарони скръбни сълзи, а силните му вопли ехтяха сред високите дървета около езерото. „Силноръки Бхима, ти се закле, че ще смажеш бедрата на Дурьодхана в бой. Каква полза сега от обета ти? Арджуна, защо си легнал тук днес? Човешките обещания може и да се окажат лъжовни, но нима тези на боговете биха могли? Чухме всички божества да възхваляват славата ти, твърдейки, че ще ни възвърнеш нашето изгубено царство. «Никой няма да може да го срази в бой» — така пророкуваше Индра. Как тогава това се случи? Навярно сърцето ми е от камък, щом не се пръска при вида на тази картина.“

Като гледаше неподвижните си братя, Юдхищхира бе извън себе си от скръб. Известно време той рида, а умът му бе напълно объркан. Постепенно успя да се овладее и обмисли положението. Кой би могъл да убие тези могъщи воини? Нямаше и следа от битка, по телата им липсваха белези, сякаш бяха паднали на земята, потънали в дълбок сън без сънища.

Юдхищхира се вгледа внимателно в езерото. Да не би Дурьодхана да го бе направил и напълнил с отрова? Но нямаше отрова, способна да убие Бхима. Да не би пък Кауравите да се бяха сговорили с асурите да убият Пандавите? Но кой асура би могъл да се изправи срещу Арджуна, който сам бе победил нивата-кавачите?

Юдхищхира се огледа наоколо. Нямаше следи от стъпки. Стрелите на Арджуна бяха разпилени тук и там, но никъде не се виждаше кръв. Отвъд въображението бе Арджуна да не е успял да улучи врага си; той никога не пускаше стрелите си напразно. Юдхищхира разсъди, че някакво могъщо същество не в материално тяло бе победило братята. Той ги разгледа отблизо. Въпреки че изглеждаха мъртви, те не бяха изгубили свежестта си и чертите им бяха непроменени. Душите им несъмнено все още бяха там, макар симптомите на живота да си бяха отишли. Сякаш жизнената им сила бе изтеглена от самия бог на смъртта, действащ отвътре в тях. Убеден в това, Юдхищхира помисли, че ще разкрие истината, ако влезе в езерото. Именно то бе причината братята му да срещнат смъртта си.

Юдхищхира се доближи до водата и като захвърли бронята си, навлезе в нея. Тогава незабавно чу същия глас, който беше проговорил на братята му: „О, дете, не пий тази вода. Това езеро ми принадлежи и ако искаш да пиеш, първо трябва да отговориш на въпросите ми.“

Юдхищхира се доближи до водата и захвърляйки бронята си, навлезе в нея.

Юдхищхира се огледа. „Кой си ти?“ — извика той.

„Аз съм жерав и се храня с мъх и риба. Тъй като по-младите ти братя пренебрегнаха предупреждението ми, аз ги повалих под властта на смъртта. Не отговориш ли на въпросите ми, Царю, ти ще си петата жертва.“

Юдхищхира се огледа смаяно и видя жерава на един клон близо до езерото. „Да не би да си Шива или най-първият от Васу? Или си от Марутите? Не е възможно една птица да убие тези подобни на планини герои. О, най-силен сред надарените със сила, ти постигна онова, което нито боговете, нито гандхарвите, нито асурите можаха да направят. Не знам кой си, нито какво е намерението ти, но съм любопитен да узная това, а също съм и изплашен. Сърцето ми е тревожно, умът ми е объркан. Моля те, кажи ми защо си тук и какво желаеш?“

Тогава Юдхищхира видя жеравът да се превръща в огромно, страховито създание. Имаше големи червени очи и цялото пламтеше като слънце. С глас, тътнещ като гръмотевичен облак, то каза: „Аз съм якша, а не птица. Слава на теб! Именно аз убих припрените ти братя по тяхна собствена вина. Въпреки че им забраних да пият, те ме пренебрегнаха. Ако някой обича живота, не бива да се опитва да пие от тази вода насила. Езерото е мое и човек може да вземе от водата му единствено след като е отговорил на въпросите ми.“

„О, якша, аз не искам да взимам нищо твое. Ще се постарая да отговоря на въпросите ти. Моля, питай каквото желаеш.“

Якшата започна да задава въпросите си на Юдхищхира:

„Кое е онова, което кара душата да се издигне над оплитането си в мрежите на материята? Кой я придружава и кой я ръководи в това духовно пътуване и на каква основа е стъпила?“

„Знанието за Върховния Бог кара душата да се въздига. Божествените качества са нейните спътници, дхарма е нейният водач, а основата е истината.“

„Кое прави човека учен? Как човек постига най-възвишеното? Как човек придобива второ аз и по какъв начин, Царю, човек става мъдър?“

„Човек става учен чрез изучаване на Ведите. Чрез аскетизъм постига най-възвишеното. Интелигентността е като второ «аз», а служенето към по-възрастните прави човека мъдър.“

Тогава якшата започна да пита за всевъзможни неща, преминавайки от светската мъдрост към познанието за религията и към духовните въпроси. Юдхищхира отговаряше на всичко без колебание. Най-накрая якшата каза: „Доволен съм. Отговорѝ на последните ми четири въпроса и ще върна живота на един от братята ти. Кой в този свят е щастлив? Кое е най-удивителното нещо? Какви са новините в света? И как човек може да намери вечния път на религията?“

С допрени длани Юдхищхира отговори: „Онзи, който нито има дългове, нито е изгнаник, който живее скромно и се храни с проста храна в собствения си дом, е щастлив. Най-удивителното нещо е, че макар ежедневно безброй същества да отиват в обителта на смъртта, човек въпреки всичко си мисли, че е безсмъртен. Новините в света са следните: земята е като казан, чийто огън е слънцето, дните и нощите са горивото, месеците и сезоните са дървеният черпак, с който времето сготвя всички същества. А вечният религиозен път може да бъде намерен единствено в сърцата на великите мистици.“

Якшата се усмихна: „Ти правилно отговори на въпросите. Кажи ми кого от братята ти искаш да съживя?“

„О, якша, нека това бъде Накула, който е висок като дърво, чиито гърди са широки, а ръцете — дълги.“

Якшата бе изненадан: „Несъмнено Бхимасена е много по-ценен за теб, Царю, а Арджуна е най-силната ти подкрепа. Защо поиска Накула да бъде съживен?“

„Онзи, който пожертва добродетелта, сам загива — отговори Юдхищхира, — а който закриля добродетелта, на свой ред е закрилян от нея. Затова се стремя винаги да спазвам добродетелта. За мен най-голямата добродетел се състои във въздържането от жестокост; тя е по-висша от всяка светска изгода. Затова избрах Накула. За мен Кунти и Мадри са еднакви. В мое лице Кунти все още има един син, а Мадри си няма. В желанието си да се държа равностойно към двете си майки аз помолих за живота на Накула.“

„О, Пандава, след като считаш въздържането от жестокост за по-висше както от ползата, така и от желанието, тогава нека всичките ти братя се върнат към живота.“ Докато якшата говореше, четиримата братя станаха сякаш от сън, чувствайки се освежени и свободни от глад и жажда.

Тогава Юдхищхира попита якшата: „Кой си ти, всемогъщо същество, приело облика на жерав? Разкрий ми истинската си самоличност. Да не би да си някой от боговете? Да не би да си самият ми баща?“

Юдхищхира се бе досетил правилно; якшата отговори: „Наистина съм твоят баща, о, най-добър сред Бхаратите. Знай, че аз съм Дхарма. Дойдох тук с намерението да се срещна с теб. Слава, истина, себеконтрол, чистота, простота, милосърдие, скромност, решителност, аскетизъм и целомъдрие са моите крайници. Мога да бъда достигнат чрез смирение, безпристрастие, умиротвореност, аскетизъм, чистота и въздържане от жестокост. Ти притежаваш всички тези качества, скъпи сине. Какво щастие, че си овладял ума и сетивата си и практикуваш добродетел. Исках да те изпитам и съм напълно удовлетворен. Поискай ми благословии и ще ти ги даря. Онези, които са ми винаги предани, не бива да изпитват страдание.“

Юдхищхира се поклони почтително пред баща си и каза: „Първото ми желание е жертвоприношението Агнихотра на брамина, чиито съчки бяха изгубени, да не пропадне.“

„О, сине на Кунти, именно аз бях в облика на елена, който отнесе съчките. Ще ви ги върна. Поискай друга благословия.“

Юдхищхира помисли внимателно и каза: „Дванайсетте години на горското ни изгнание изтекоха. През тринайсетата година трябва да живеем неразпознати. Моля те, благослови ни никой да не може да ни познае за този период от време.“

„Така да бъде. Дори да скитате из света в собствения си облик, няма да бъдете разпознати. По моята благословия ще живеете скрити в царство Вирата. А сега вземи тези съчки и ми поискай друга благословия. Не ми стига да ти даря само две. О, Юдхищхира, знай, че аз те заченах. Видура, твоят приятел и доброжелател, е също част от мен.“

Дхарма подаде съчките на Юдхищхира, който отговори: „О, господарю, на мен ми стига, че те видях. За да те зарадвам обаче ще приема още една благословия. Дари ми милостта винаги да мога да преодолявам алчността, глупостта и гнева, а умът ми винаги да е предразположен към щедрост, аскетизъм и истинност.“

Дхарма се усмихна и каза: „Ти по природа си надарен с тези качества, о, Пандава. Бездруго си въплъщение на добродетелта. Но дарявам ти което поиска.“

След това Дхарма изчезна, оставяйки петимата Пандави да стоят край брега на езерото. Удивени, те се завърнаха в своята обител със съчките на брамина.

35.
Във Вирата

Когато свърши дъждовният сезон, Дхаумя определи чрез астрологически изчисления, че тринайсетата година от изгнанието започва. Братята обсъдиха стратегията си. Окуражени от благословията на Дхарма, те бяха изпълнени с надежда. Въпреки че Дурьодхана несъмнено щеше да изпрати хиляди шпиони из целия свят, за да ги търсят, той нямаше да може да ги открие. Но те не искаха да се излагат на какъвто и да е риск, затова обмисляха внимателно как да не бъдат разпознати.

Юдхищхира попита Арджуна: „Ти какво мислиш? Как да останем неразпознати?“

„С благословията на Дхарма ние ще можем да скитаме из света, без да ни открият, не се съмнявам в това. Но нека премислим внимателно кои са местата, където бихме могли да живеем спокойно. Ще ги назова.“

Арджуна изреди страните, в които живееха съюзниците им, и попита Юдхищхира коя според него е най-подходяща. Юдхищхира отговори: „Скъпи братко, трябва да се случи онова, което каза Дхарма. Ще отидем в Матся, в царството на Вирата. Този възрастен цар е могъщ, милосърден, праведен и винаги е бил добре разположен към нас. Нека отидем там като негови слуги. Кажете ми като какъв ще се представи всеки от нас пред царя?“

Арджуна отговори колебливо: „О, добродетелни, как така ще станеш слуга на царя? Ти си като бог сред хората и винаги си бил господар на другите. Как ще се покоряваш на по-нископоставен човек?“

Юдхищхира увери Арджуна: „Няма да има проблем. Ще стана партньор на царя в играта на зарове и негов приятел. Ще му се представя като бивш личен слуга на Юдхищхира и негов близък приятел на име Канка, опитен в хазарта, и ще предложа на него и на министрите му удовлетворяващо служене.“

Юдхищхира се обърна към Бхима: „Сега кажи ми, ти, Врикодара, в качеството си на какъв ще влезеш в града на Вирата?“

Бхима вече беше решил: „Ще се представя за готвач на име Валлабха. Ще кажа, че преди съм работил в царската кухня на Юдхищхира. Аз съм опитен в готварството и ще приготвям вкусни ястия за царската трапеза. Ще удовлетворявам царя и като участвам в турнири по сила и борба. Ще побеждавам слонове и бикове и ще хвърлям на земята най-силните от воините на Вирата, без да ги убивам. О, Царю, не се тревожи за мен. Ще се грижа за себе си.“

Юдхищхира кимна одобрително и се обърна към Арджуна: „А каква служба ще приеме Дхананджая, който притежава несравнима сила, който е радостта на Куру и пред когото богът на огъня се появи като брамин, просещ милостиня? Както слънцето е най-прекрасната сред планетите, браминът — най-добрият сред хората, а мълнията — най-силното сред оръжията, така и Арджуна е най-ловкият сред всички стрелци. Какво смирено служене би могъл да приеме той, който е ходил в рая и се е сдобил с всички небесни оръжия, след като е удовлетворил бога на боговете, Шива? Струва ми се, че приятелят на Кришна не заслужава подобна участ.“

Тогава Арджуна си спомни проклятието на Урваши и последвалото напътствие на Индра. „О, господарю на земята, аз ще бъда от третия пол: евнух. За да прикрия белезите от тетивата по ръцете си, ще нося безброй гривни. С блестящи златни обеци и сплетена на плитки коса, ще се явя пред царя под името Бриханнала и ще предложа да обучавам царските дами на песни и танци. Придобил съм умение в тези изкуства от гандхарвите. Живеейки в царския дворец, аз ще се държа като жена и ще радвам царя и жените му със служенето си, като ще им разказвам приказки. Когато ме попитат за произхода ми, ще отговоря, че преди съм бил прислужник в двореца на Юдхищхира. О, Царю, както огънят се крие под пепелта, аз ще прекарвам дните си, скрит по този начин през тази последна година.“

Юдхищхира се вгледа смаяно в Арджуна. Евнух! Колко непредвидими бяха обратите на съдбата. Той се обърна към Накула и го попита той как планира да се представи пред Вирата. Накула отговори: „Ще бъда коняр на име Грантхика. Познавам до съвършенство всички въпроси, свързани с конете, и тази работа ми е приятна. О, Царю, жребците са ми скъпи като теб. Ще кажа на Вирата, че преди съм отговарял за конюшните на Юдхищхира.“

Накрая Юдхищхира попита Сахадева какво прикритие ще избере. Най-младият Пандава отговори, че ще се представи за пастир. „Тази работа ми носи удоволствие, Царю. Притежавам уменията да укротявам, доя и отглеждам говеда. Мога да разпознавам всички признаци и характеристики на различните породи биволи и крави. По този начин ще отдавам служене на Вирата под името Тантрипала, като му кажа, че преди съм работел на тази служба при Юдхищхира.“

Юдхищхира погледна към Драупади, която седеше край братята. „Ето я нашата обична съпруга, която ни е по-скъпа от самия ни живот, която трябва да бъде пазена като майка и почитана като по-голяма сестра. Като каква ще се яви тя пред Вирата? Не й подобава позицията на слугиня, тя по рождение е свикнала на дворцов разкош.“

Драупади отговори: „О, господарю, има класа прислужнички, наречени сайриндхри, които слугуват на другите. Ясно е, че никоя уважавана жена не би приела подобна служба, така че ще остана неразпозната под това прикритие. Ще кажа, че преди съм била слугиня на Драупади и ще слугувам на Судешна, почитаемата съпруга на Вирата. Със съвършеното си умение да вчесвам и фризирам косата й и да й поставям накити, аз ще удовлетворя царицата. Не се безпокой за мен, Царю.“

Юдхищхира погледна преданата си жена, която бе готова на всякакви лишения, за да служи на съпрузите си. Въпреки че бе сръчна и изкусна, нямаше да й е лесно да приеме позицията на скромна слугиня пред по-нископоставени хора, а пребиваването й при Вирата щеше да бъде изпълнено с опасности от похотливи мъже, считащи, че тя няма закрилник. „Добре — каза Юдхищхира. — Тъй като си праведна и чиста, ти не познаваш греха. Трябва да се държиш във Вирата така, че никой порочен човек да не бъде привлечен от теб.“

Пандавите обсъждаха плановете си за последната година само помежду си, без да разкриват къде ще пребивават дори пред приятелите и слугите си. След като решиха как ще се предрешат, те се завърнаха в ашрама си и Юдхищхира каза на Дхаумя: „О, мъдри брамине, ако си съгласен, иди моля те в града на Друпада. Там ще можеш да живееш спокойно и да поддържаш своите жертвени огньове.“

Юдхищхира заповяда на слугите си начело с Индрасена да отидат в Дварака и да живеят при Ядавите. „Като пристигнете там, трябва да кажете на всички, че сте се разделили с Пандавите в Двайтавана и че не знаете нито къде са отишли, нито какви са намеренията им.“

Дхаумя направи всички приготовления за пътуването на Пандавите. Той запали свещения огън и поднесе възлияния от тяхно име, призовавайки да ги съпътства благодатта и благославяйки ги да постигнат успех. След това братята и Драупади обиколиха свещения огън и като се поклониха пред брамините, напуснаха ашрама.

Отслабнали и брадясали след дългия си престой в гората, облечени в еленови кожи и нарамили оръжията си, петимата братя приличаха на петима могъщи риши, докато вървяха пеша към река Калинди. Преминавайки през различни страни, лагерувайки понякога сред дивата пустош, а понякога сред хората, те се представяха за ловци.

Бхима носеше Драупади и те бързо напредваха към предварително решеното местоназначение. След дълги дни пътуване най-накрая стигнаха до обширната страна на матсите и видяха настланите с калдъръм пътища, водещи от гората към столицата.

Когато Пандавите наближиха покрайнините на града, Юдхищхира ги помоли да седнат на една поляна и им каза: „О, най-добри сред хората, макар всички да сте добре запознати с науката на дипломацията и политиката, все пак ми позволете да ви дам съвет. Нека се държим внимателно в присъствието на Вирата. Човек трябва винаги да се бои от царете като от смъртоносни змии. Те са закрилници и доброжелатели на всички същества, те са божества в човешки облик, те са като могъщи огньове и притежават всички оръжия. Човек трябва винаги да действа с върховна предпазливост в присъствието на царя. Онзи, който се държи нелоялно с царя, ще бъде погубен от него, — в това няма съмнение.“

Юдхищхира говори известно време, давайки подробни наставления върху всички аспекти на поведението към един цар. Той не искаше братята му да направят някоя грешка сега, след като бяха толкова близо до края на своето изгнание. Оставаше още само година и можеха да си поискат обратно царството.

След като приключи с напътствията си, Юдхищхира ги поведе към града. Докато вървяха, той каза на Арджуна: „Ако влезем във Вирата с оръжията си, ще изплашим гражданите и ще бъдем забелязани. Твоят Гандива е прославен из целия свят. Ако някой ни разкрие, ще трябва да живеем още тринайсет години в изгнание.“

Юдхищхира вярваше в благословията на Дхарма, но не искаше да поема ненужен риск. Пандавите решиха да скрият оръжията си близо до града. Оглеждайки се наоколо, те се приближиха към едно високо дърво край мястото за кремация. Районът бе неприветлив и запустял, далеч от пътя и близо до гората. Арджуна предложи да увият оръжията си в дреха и да ги вържат във вързоп, който да поставят високо на дървото. Всеки, който видеше този вързоп край крематориума, би го взел за труп и не би го докоснал. Като се съгласиха с предложението, братята свалиха тетивата на лъковете си и ги поставиха в голямата дреха на Бхима, увивайки и завързвайки в нея лъковете, мечовете, колчаните и стрелите си. Накула се покатери на дървото с вързопа и го закрепи здраво на един висок клон, където щеше да бъде добре защитен от дъжда.

После Пандавите продължиха към града. Минавайки покрай няколко пастири, те им казаха, че току-що са поставили тялото на своята майка на дървото. „Това е наш древен обичай — каза Юдхищхира. — Качихме трупа на старата си майка горе на дървото, за да постигне тя блажените райски селения.“

Когато стигнаха до градските порти, Юдхищхира се помоли на богинята Дурга. Считайки я за божествена енергия на Кришна, упълномощена да скрива същността на Бога от атеистите, той помоли за закрилата й. Поласкана от молитвите му, богинята се появи пред Пандавите. „О, герои, скоро ще спечелите победа в битка. След като сразите враговете си, отново ще се наслаждавате на земята. По моя милост нито Куру, нито жителите на Вирата ще ви разпознаят, докато не изтече последната година на изгнанието ви.“

Богинята изчезна и Пандавите влязоха в столицата Вирата. Юдхищхира тръгна първи, но преди да се раздели с братята си, той даде на всекиго тайно име, с което да могат да се извикат един друг, ако възникнеше нужда. Той щеше да се нарича Джая, а останалите бяха Джаянта, Виджая, Джаятсена и Джаятбала. После Юдхищхира закрачи към града като могъщ лъв и отиде право в царския двор. Царят го видя да влиза като луна, появяваща се иззад облаците, и обръщайки се към съветниците си, попита: „Кой е този мъж, който влиза в двора ми като цар? Не може да е брамин. Мисля, че е господар на земята, въпреки че с него няма нито роби, нито придружители. Той блести като Индра и идва към мен така безстрашно, както слон върви към лотос.“

Юдхищхира се изправи пред Вирата и каза: „О, безгрешни, знай, че аз съм брамин, който е изгубил всичко и сега търси служба при теб. Копнея да живея с теб и те приемам за свой господар.“ Радостен, че се е сдобил с такъв притежаващ безспорни качества човек, Вирата отговори: „О, почитаеми, покланям ти се. Добре си дошъл! Ще ти дам пост, какъвто пожелаеш. От коя страна си и как те наричат? Притежаваш ли някакви специални умения?“

„Преди бях приятел на Юдхищхира, името ми е Канка. Умел съм в хвърлянето на зарове и мога да те забавлявам по този начин.“

Царят се усмихна, без и за миг да му мине през ум, че така нареченият брамин може да е самият Юдхищхира. Макар да чувстваше, че новодошлият не е обикновен човек, той прие обяснението му, изпитвайки незабавна симпатия към Канка, чиято реч и маниери бяха изящни и приятни. Щом като е бил приятел на Юдхищхира, той несъмнено бе с възвишен характер и заслужаваше уважението му.

„Живей при мен в мир“, каза Вирата зарадван. „Това царство е твое, колкото е и мое. Винаги съм харесвал умелите комарджии.“

Юдхищхира помоли да не бъде принуждаван да играе с хора от нисша класа, нито да бъде въвличан в спорове или кавги относно играта. Царят отговори: „Ще убия всекиго, който ти стори зло. Ако злодеят е брамин, ще го изгоня от царството. Нека всичките ми поданици чуят моята воля: Канка е господар на това царство, колкото съм и аз самият.“

Обръщайки се към Юдхищхира, той продължи: „Ще бъдеш мой приятел. Ще пътуваш на моята колесница, ще носиш най-скъпи одежди и ще се наслаждаваш на най-хубави ястия. Вратата ми винаги ще е отворена за теб и ще бъдеш най-близкият ми съветник и придружител.“

След това дадоха на Юдхищхира стаи в царския дворец и той заживя там щастлив и неподозиран от никого.

На следващия ден Бхима влезе в града. Той вървеше по главната улица към двореца като мощния господар на слоновете. В ръката си носеше черпак и готварска лъжица, както и чист сияен меч с лазурен цвят. Облечен като готвач, той се яви пред царя, озарявайки царския двор със сиянието на тялото си. Вирата го погледна смаян и попита съветниците си: „Кой е този изключително красив младеж с плещи като на лъв? Въпреки че го виждам за първи път, сякаш винаги съм го познавал. Не мога да разбера кой е, но несъмнено е или самият Индра, или някой могъщ цар на гандхарвите. Каквото и да поиска, нека го получи незабавно.“

Един от съветниците на Вирата отиде при Бхима и го попита какво желае. Пандава вдигна поглед към царя и каза: „О, Царю, аз съм готвач на име Валлабха. Моля те, наеми ме в кухнята си, защото съм опитен в кулинарното изкуство.“

Вирата се вгледа в мощните ръце и в широките гърди на Бхима: „Не мога да повярвам, че си готвач. Ти блестиш като хилядоокия господар на боговете и от изяществото, красотата и силата ти се вижда, че си най-добрият сред хората.“

„О, Царю, аз съм твой слуга. Позволи ми да работя в царската кухня.“ Докато се обръщаше към царя, гласът на Бхима ехтеше като величествен барабан. „В миналото Юдхищхира се наслаждаваше на ястията ми; но притежавам и други умения. Аз съм изключителен воин и мога да те забавлявам, като се боря с лъвове и слонове.“

Също както при Канка царят почувства незабавна симпатия към този необикновен новодошъл. „Ти ще бъдеш главният ми готвач. Но не считам, че такава служба ти подхожда; ти по-скоро би трябвало да управляваш земята.“

Бхима започна да работи в кухнята и стана голям любимец на царя, без никой да го разпознае.

Бе ред на Драупади да влезе в града. С лъскава черна коса, сплетена на дълга, преметната през дясната ръка плитка и облечена със зацапано сари, тя вървеше из градските улици, сякаш се нуждаеше от помощ. Много хора се насъбраха наоколо й, питайки я коя е и какво търси. „Аз съм сайриндхри — отговаряше Драупади. — Търся някой да ме наеме и да ме храни.“

Чувайки сладкия й глас и виждайки несравнимата й красота, на хората не им се вярваше тя да е слугиня. Те я упътиха към царския дворец, а на влизане я видя Судешна, съпругата на Вирата. Царицата я попита: „О, изящна, защо се скиташ в такова състояние?“ Драупади повтори разказа си и Судешна каза: „Това със сигурност не може да е истина. О, най-прекрасна, на мен ми се струва, че ти самата можеш да заповядваш на безброй слугини. По вида ти личи, че си от най-висше благородно потекло. Лицето ти сияе като пълна луна, тялото ти е красиво оформено, очите ти са като лотосови листенца, обрамчени с извити мигли, устните ти са алени като плода бимба, а кожата ти е гладка като коприна. Красотата ти е като на богиня и ти несъмнено си слязла от небето. Моля те, кажи ми коя си, защото не е възможно да си прислужница.“

Драупади пристегна измачканото си сари и вдигна тъмните си очи към царицата: „Не съм нито богиня, нито идвам от небето. Аз съм слугиня от кастата сайриндхри. Умея да сресвам и фризирам коси и да приготвям балсами. Мога да нижа пъстри венци от жасмин и гирлянди от лотоси и лилии. Преди служех на Сатябхама, любимата царица на Кришна, и на Драупади, съпругата на Пандавите. Името ми е Малини. В момента съм без работа. Моля, позволи ми да слугувам в двореца ти, Царице.“

Судешна гледаше несравнимата красота на Драупади и несъмненото й благородство. Нима би могла да е прислужница? Въпреки всичко тя би била ценно украшение за двореца. Но какъв ефект би имала върху царя, а и върху всеки друг мъж, който я види? Царицата се усмихна на Драупади, но й каза с колебание: „Ти със сигурност си по-знатна от мен, макар да твърдиш, че си слугиня. Не се съмнявам в това. Но се страхувам, че красотата ти може да плени сърцето на царя. Като гледам как дори жените се захласват по теб, мисля, че няма мъж на света, който може да устои на красотата ти. Дори и дърветата сякаш се скланят, за да ти отдадат почитания. Не се съмнявам, че като те види, царят ще изгуби ума си и ще ме отхвърли. О, сладкоусмихната, онзи, върху когото хвърлиш поглед, несъмнено ще падне жертва на бога на любовта. Ако те наема, сама ще си навлека своята гибел. Въпреки че толкова ми се иска да имам компанията ти, това е, от което се страхувам.“

Покривайки косите си с горната част на своето сари, Драупади увери царицата: „Нито Вирата, нито който и да било друг мъж, може да ме спечели, благородна, защото аз имам петима съпрузи гандхарви. Тези непобедими герои винаги ме закрилят и аз няма дори да погледна към друг мъж. Но те поставиха определени условия, за да бъда наета. Съпрузите ми искат да не ям храна, която вече е била опитана от другиго, и да не бъда задължавана да мия ничии нозе. Те ме закрилят тайно и ще унищожат веднага всеки мъж, който ми посегне. Никой не може да ме отклони от пътя на праведността, Царице. Умолявам те винаги да ме пазиш скрита от погледа на други мъже. Нека това успокои страховете ти.“

Судешна реши да наеме Драупади. Тя обеща храната й винаги да бъде прясна и недокосната от никого и че няма да й нареждат да мие ничии нозе. Драупади благодари и царицата я отведе във вътрешните покои на двореца, където тя заживя като слугиня.

В деня след като Драупади влезе в града, натам пое Сахадева, преоблечен като пастир. Той пристигна на кравешкото пасбище в близост до царския дворец. Случи се така, че царят наглеждаше стадата си, когато Сахадева се появи. Вирата изпрати да го повикат и го попита кой е и защо е дошъл в града. Сахадева отговори: „Аз съм вайшя на име Тантрипала. Преди отглеждах кравите, принадлежащи на Пандавите. Умея да се занимавам с добитък и бих желал да ти отдавам такова служене.“

Вирата се вгледа в широките плещи на Сахадева и в дългите му ръце. „Ти несъмнено си брамин или пък могъщ кшатрия — отговори той. — Повече би ти подхождала службата на управник, отколкото на пастир. Кажи ми какъв е произходът ти, о, победителю на врагове? Каква служба търсиш и каква заплата желаеш?“

„Преди живеех в Индрапрастха и се грижех за неизброимите крави там — каза Сахадева. — Знам всичко за отглеждането на кравите. О, Царю, желая само колкото ми е нужно за прехрана и ще ти служа с всичко, на което съм способен.“

Царят прие молбата на Сахадева. „Имам сто хиляди крави. Те, както и пастирите им, ще бъдат под твоя грижа. Живей тук в мир, а аз те уверявам, че ще ти бъде осигурено всичко, каквото желаеш.“

В деня след пристигането на Сахадева из града бе забелязан да преминава друг странник. Той бе със снажно тяло, но с женски дрехи и накити и вървеше към царския дворец, люлеейки земята с крачките си, въпреки че пристъпваше с походката на широкобедра жена. Той се изправи пред царя с тяло, покрито от пластове пъстроцветна коприна. Ръцете му бяха покрити с безброй седефени гривни, гравирани със злато, и приличаше на грамаден, пищно украсен слон, изправен насред царския двор. Вирата го погледна с изненада, а после се обърна към съветниците си: „Каква е тази личност? Никога не съм виждал нещо подобно!“ Когато никой не можа да отговори, царят се обърна към Арджуна: „Ти изглеждаш надарен с божествена сила. Млад и смугъл, приличаш на царя на слоновете. Макар да носиш гривни и изящни златни обеци, и макар косите ти да са сплетени, въпреки всичко сияеш като бог, закичен с гирлянди и украсен с ризница и оръжия. Бъди ми като син или дори като самия мен. Аз съм стар и немощен; затова управлявай това царство вместо мен, а нека аз се оттегля. Не мога да повярвам, че си евнух.“

С дълбок глас, който отекна из двора, Арджуна отговори: „Аз пея, танцувам и свиря на музикални инструменти. Владея всички тези изкуства. Ти си бог сред хората, назначи ме за учител по танци на своята дъщеря Уттара. Моля те, не ме питай как се сдобих с този облик, защото това само би усилило болката ми. Знай, че името ми е Бриханнала: аз съм син или дъщеря без родители.“

Вирата гледаше смаяно Бриханнала: „След като те проверя, с радост бих те назначил за учител на дъщеря ми. Все пак ми се струва, че ти заслужаваш да царуваш над света, вместо да приемеш подобна скромна служба.“

Царят нареди красиви жени да изпитат Бриханнала, за да е сигурен, че е лишен от похот. Освен това го помоли да покаже уменията си в песните и танците. Жените съобщиха, че няма от какво да се опасява; а след като видя божествените му таланти, царят с радост нае Бриханнала за учител на принцеса Уттара.

Под прикритието на евнух Арджуна заживя сред жените в двореца на Вирата, учейки ги да пеят и да свирят на музикални инструменти, както и да танцуват най-изящни танци, които бе усвоил от гандхарвите. Благодарение на проклятието на Урваши, той не чувстваше никакво притеснение в присъствието на жените и скоро стана любимец на всички. Никой дори не подозираше, че това е прославеният из цял свят Пандава.

Оставаше само Накула да влезе във Вирата. Един ден след появата на Арджуна и той мина през града. Хората го видяха да върви по улиците като слънце, показващо се иззад облаците. Отивайки в царските конюшни, той започна да разглежда жребците. Когато царят го видя, сияещ като ангел, той нареди да го повикат в царския двор. Накула се представи: „Слава на теб, о, Царю! Аз съм коняр на име Грантхика. Преди работех за Юдхищхира и съм опитен в цялата наука за конете. Познавам характера им и умея да ги обяздвам и покорявам. Под моите грижи е рядкост някое животно да се разболее и дори кобилите не са своенравни. Наеми ме за коняр, Царю, и ще ти служа вярно.“

Вирата се вгледа в снажния и силен млад мъж. Очевидно бе, че е с аристократично потекло. Нямаше съмнение, че притежава уменията, за които твърдеше. Царят се съгласи да го наеме: „Ще отговаряш за конюшните ми и за всички, които работят в тях, включително и за колесничарите ми. Ти сам приличаш на цар и да те виждам ми е толкова приятно, колкото предполагам е било и на Юдхищхира. Чудя се как ли преживява този праведен Пандава в гъстите гори, лишен от слуги като теб?“

След като постигнаха каквото желаеха, петимата братя и Драупади заживяха последната година от изгнанието си, неразпознати от никого.

36.
Драупади отново оскърбена

След дванайсет дълги години в гората в очакване на деня, в който ще могат да поискат да им бъде върнато царството, последната година на забързан живот в града преминаваше неусетно за Пандавите. Юдхищхира играеше на зарове с Вирата и благодарение на уменията, които бе придобил от Вришапарва, спечели много богатства от царя, които тайно поделяше с братята си. Бхима им осигуряваше най-добрата храна и напитки. От дамите в двореца Арджуна се сдоби с много платове и дрехи, които раздаде на братята си, а близнаците също споделяха с останалите припечеленото от царя. Пандавите живееха така щастливо, сякаш се бяха завърнали у дома си. Те бдяха над Драупади и внимаваха за всяка възможна заплаха от хората на Дурьодхана.

През четвъртия месец от пребиваването им във Вирата се проведе фестивал в чест на Шива. Сред празненствата имаше и състезания по борба. Могъщи борци от цяла Бхарата се насъбраха в града, надавайки лъвски ревове. Тези мъже с внушителни тела бяха опиянени от силата и могъществото си. Те крачеха по бойната арена, удряйки с юмруци гърдите си. Вирата ги прие с почит и организира двубои помежду им. Един от борците на име Джимута бе най-силен от всички и побеждаваше винаги. Докато стоеше насред тепиха и крещеше свирепите си предизвикателства, никой не смееше да излезе да се бие с него. Тогава Вирата повика своя готвач Валлабха и му заповяда да се бори.

Бхима не можеше да не се подчини на заповедта на царя и с неохота се подготви за двубоя. Въпреки че обичаше да се бори, той се безпокоеше някой да не го познае, ако прояви изключителната си сила. Молейки се на Кришна да не бъде разкрит, той излезе срещу ревящия Джимута. Двамата борци приличаха на побеснели слонове, борещи се за надмощие в стадото. Последва ожесточен двубой; противниците се вкопчиха един в друг, като всеки търсеше слабото място на другия. Ударите им кънтяха като мълнии, поразяващи планини. Тълпата ахкаше и свиркаше. Всеки от борците хвърляше другия върху пръстта, блъскаше го, натискаше го със сила, завъртайки го около себе си. Те се удряха и ритаха с нечовешка сила. Колене се сблъскваха с колене и глави с глави, сякаш трошащи се един в друг камъни. Докато се бореха, те си крещяха един на друг обиди. Публиката беше във възторг, като някои подкрепяха Бхима, а други Джимута. Най-накрая Бхима, който удържаше пълната си мощ, реши да приключи борбата. Той неочаквано вдигна своя съперник над главата си и го завъртя стотина пъти с такава сила, че Джимута изгуби съзнание. Тогава Бхима го хвърли на земята.

Като видя лежащия в безсъзнание Джимута, Вирата заликува. Той веднага възнагради Бхима със скъпи дарове и попита има ли някого другиго, който се осмелява да го предизвика. Когато никой не се обади, Вирата му заповяда да се бори с лъвове, тигри и слонове. Бхима победи много животни пред очите на смаяната тълпа, но никой не се и досети за истинската му самоличност.

Царят беше доволен от всички Пандави. С божествените си умения в изкуствата Арджуна радваше Вирата и дворцовите дами. Накула демонстрираше уменията на добре обучените си бързоноги жребци; царят бе удовлетворен и от начина, по който Сахадева се грижеше за кравите и биковете. Единствено Драупади страдаше в сърцето си, като виждаше съпрузите си да извършват такава нископоставена работа.

Панчалийската принцеса служеше на Судешна в дълбоко страдание, но се държеше така, че царицата бе доволна от служенето й, без и през ум да й минава коя бе тя наистина. Така изминаха единайсет месеца.

Един ден, когато Драупади минаваше през двореца, случайно я видя Кичака, главнокомандващият армията на Вирата. Завладян от пленителната й красота, могъщият воин бе поразен от стрелите на Купидон. Драупади приличаше на слязла на земята богиня. Сърцето му пламна от желание. Той отиде при сестра си Судешна и каза: „Никога досега не съм виждал тази слугиня. Коя е? Красотата й ме подлудява като ароматно вино. Истината е, че тази омайна жена завладя сърцето ми. Цял тръпна в треската на желанието и единственият лек за болестта ми е у нея. Кажи ми, сестричке, как така тя стана твоя прислужница? Изглежда ми прекалено добра за такава позиция. Нека да украси двореца ми и да се наслаждава на разкош и изобилие заедно с мен.“

Докато той говореше, Драупади влезе в стаята на царицата. Без да изчака отговора на Судешна, Кичака се обърна към Драупади и каза: „Коя си ти? Чия си? О, хубаволика, аз просто изгубих ума си, като те видях. Самата Богиня Лакшми ли си? Или си някоя от другите божествени жени: Шри, Хри, Кирти или Канти? Навярно си богиня, защото сияеш като пълната луна. Кой мъж не би паднал във властта на Купидон, щом види лицето ти, сияещо с такава небесна красота? Изящно оформените ти гърди, подобни на лотосови пъпки, и стройната ти снага запалиха в мен пожара на страстта. О, прекрасна, моля те потуши този пламък с дъждовния облак на нашата близост. Подлудяващите ти жестове и походка пронизват сърцето ми. Трябва да ме спасиш от тази участ, като ми се отдадеш и ми позволиш да се радвам на компанията ти. Ще имаш каквото пожелаеш; времето да слугуваш отмина.“

Кичака продължаваше да увещава и ухажва Драупади, но думите му я изпълваха единствено с ужас. Като наведе лице и покри косите си, тя отговори: „Аз съм сайриндхри от най-низша класа и заемам презряната длъжност на фризьорка. Не съм достойна за честта да ме желаеш. Освен това вече съм омъжена за други, затова поведението ти е неподобаващо. Не мисли за прелюбодеяние, защото то неминуемо води до позор и беда. Дълг на добродетелните е винаги да избягват греха.“

Кичака, чиито сетива бяха напълно завладени от похотта, просто се усмихна. Без да се интересува от последствията, той се обърна към Драупади с нежен глас: „О, свенлива, не е правилно от твоя страна да ме отблъскваш. Купидон ме превърна в твой роб. Ако не искаш да приемеш предложението ми, ще съжаляваш за решението си. Аз съм господарят на това царство; хората зависят от мен за безопасността си. По героизъм няма равен на мен по земята. Властта и богатството ми са несравними. Защо ме пренебрегваш в името на някакъв слугински живот? Ще ти подаря цялото царство. Живей с мен щастливо и се наслаждавай на каквото пожелаеш.“

Драупади се отврати от безсрамието на Кичака и се разгневи: „О, сине на сута, не се разделяй без нужда с живота си. Петима герои винаги ме защитават. Не можеш да ме спечелиш, защото вече съм омъжена за петима гандхарви с нечувана сила. Те няма да търпят подобно оскърбление и несъмнено ще те убият, ако постоянстваш в опитите си да ме преследваш. Няма да намериш убежище никъде, дори да се скриеш под земята или да полетиш в небесата. Моите съпрузи винаги сразяват враговете си. О, Кичака, защо ме желаеш подобно на дете в скута на майка си, което се протяга към луната? Погрижи се за безопасността си и ме остави на мира.“

Драупади се обърна и бързо излезе от покоите на царицата. Кичака бе изненадан и поразен от твърдия й отказ. Той каза на Судешна: „Моля те, направи всичко възможно да накараш тази жена да стане предразположена към мен. Не ме ли приеме, ще се самоубия.“

Судешна се смили над брат си в отчаянието му. Тя отговори: „Ще намеря подходящ повод да пратя сайриндхри при теб да ти донесе нещо. Насаме в покоите си ще можеш да я съблазниш необезпокояван. Тогава най-вероятно тя ще се привърже към теб.“ Кичака се съгласи с предложението на сестра си и се завърна в своя дворец.

Няколко дни по-късно царицата повика Драупади и каза: „Сайриндхри, днес е празник и съм жадна. Брат ми има превъзходни вина. Моля те, иди и ми донеси от тях.“

Драупади отговори тревожно: „Господарке моя, няма да отида в дома на онзи лош човек. Ти сама видя как безсрамно се обърна той към мен. О, най-прекрасна, когато дойдох тук, аз те помолих да ме пазиш скрита от чужди мъже. Изпратиш ли ме при Кичака, той ще ме обезчести. Моля те, нека отиде някоя друга от твоите прислужнички.“

„Не се тревожи — каза Судешна презрително. — Щом си изпратена от царския дворец, брат ми няма да посмее да те обиди.“

Царицата даде на Драупади една златна кана и й махна заповедно да тръгва. Уплашена и разплакана, Драупади пое към двореца на Кичака, като вървейки се молеше: „Тъй като винаги съм била вярна на съпрузите си, нека силата на тази добродетел ме предпази от Кичака.“ Тя погледна към слънцето, умолявайки слънчевия бог за закрила. От състрадание Сурия заповяда на един могъщ ракшас невидимо да я охранява и оттогава нататък той никога не се отдели от нея при никакви обстоятелства.

Когато Драупади влезе, Кичака се изправи зарадван и каза с допрени длани: „О, хубавице с красиви коси, добре си дошла. Едва преживях последните няколко дни, без да те виждам. Сега ще станеш господарка в моя дом. Ще заповядам да донесат златни огърлици и всякакви диамантени украшения, за да те зарадвам. Бисери, накити и копринени дрехи те очакват в изобилие. Приготвил съм ти разкошно легло. Ела и отпий с мен от меденото вино.“

Без дори да го погледне, Драупади отговори студено: „Судешна ме изпрати да й занеса вино. Моля, напълни тази кана и ме пусни да се връщам бързо, защото е жадна.“

„Нека други да занесат на царицата нейното вино — каза Кичака и се доближи до Драупади. — А ти ще останеш тук с мен“. И той я хвана за ръката.

Като извика уплашено, тя му каза разплакана: „Тъй като никога не съм изневерявала на съпрузите си, дори в ума или сърцето си, по силата на тази истина ще те видя повален и наказан за този грях!“

Драупади се отскубна от Кичака, а той се втурна след нея и сграбчи сарито й, което се вееше зад нея. Разтреперана от гняв, тя се обърна и го блъсна с всичка сила. Сварен неподготвен, той падна на земята като дърво, изтръгнато из корен. Драупади се втурна в царския двор да търси закрила при царя. Кичака я догони и сграбчи точно пред очите на Вирата. Дърпайки я насила, той я ритна и тя падна на мозаечния под. Невидимият ракшас, на когото богът на слънцето бе наредил да закриля Драупади, удари Кичака със силата на вятъра и го хвърли на земята.

Също както Юдхищхира Бхима случайно беше в двора и се вторачи в Кичака. Никога непрощаващият Пандава стисна зъби и юмруци, готов да скочи и да го убие веднага. Очите му помътняха и се замъглиха, на челото му се появиха страшни бръчки и капчици пот. Бхима ги избърса с голямата си длан, борейки се срещу желанието си да се нахвърли върху оскърбителя на Драупади. Юдхищхира се протегна и го стисна за ръката: „Готвачо, най-добре върви да си вършиш работата — каза той ниско. — Несъмнено имат нужда от теб в кухнята.“

Възпрян от по-големия си брат, Бхима бавно се изправи и напусна двора с очи, вторачени в Кичака, който тъкмо се вдигаше от пода и се оглеждаше смаяно да види кой го бе повалил. Като видя, че съпрузите й запазват ролите си за пред царя, Драупади се изправи пред Вирата с гневни очи: „Този син на колесничар ме ритна, почитаната жена на онези, чиито врагове не могат да спят спокойно дори да живеят в рая. Този син на сута ме ритна, достойната съпруга на онези, които са праведни, предани на брамините и винаги даряват милостиня. Той ритна мен, любимата жена на онези, които са надарени със сила, могъщество и себеконтрол и които, ако не бяха оковани от дълга, биха могли да унищожат целия свят. О, уви, къде отидоха днес тези воини? Как могат като евнуси да гледат как оскърбяват съпругата им? Къде са гневът, храбростта и силата им, след като са неспособни да защитят собствената си жена от един негодник?“

Докато говореше, Драупади гледаше право в Юдхищхира, който се свиваше от болка. Обръщайки поглед към Вирата, тя продължи: „Какво мога да направя? Аз живея в този град, а онзи, който закриля добродетелта, спокойно гледа как ме унижават пред очите му. Защо царят не действа като цар спрямо Кичака? О, най-добър сред хората, как търпиш подобно издевателство? Нека всички придворни видят позора ти днес. Къде е добродетелта на Кичака и Вирата, къде е добродетелта на всички вас, които гледате мълчаливо своеволията на Кичака?“

Драупади зарида, а Вирата отговори: „Не познавам всички детайли от спора ти с Кичака. Без да знам всичко, как бих могъл да отсъдя правилно?“ Царят погледна своя шурей, който се усмихваше. Вирата бе стар и разчиташе на Кичака да защитава града. Царят не би могъл да каже нищо, с което да го засегне, но дворцовите брамини възславиха Драупади и порицаха Кичака: „Тази нежна жена е като същинска богиня сред нас — казаха те. — Несъмнено на онзи, който я има за съпруга, не му липсва нищо. Оскърблението, което й нанесе Кичака, е грях.“

Юдхищхира седеше и изгаряше от гняв. Пот на струи се стичаше по лицето му. С неестествен глас той каза на Драупади: „О, сайриндхри, върни се в покоите на Судешна. Съпругите на героите понасят страдания в името на съпрузите си, но накрая постигат същите блажени земи, където отиват и мъжете им. Мисля, че твоите съпрузи гандхарви не считат момента за подходящ да проявят силата си. Не бива да оставаш тук и да създаваш притеснения. Бъди сигурна, че съпрузите ти ще облекчат скръбта ти, когато настъпи време.“

Драупади, която се бе свлякла с вопли на пода, се овладя и се изправи да си върви. „Аз практикувам добродетел заради милите си, опрощаващи съпрузи. Те, най-големият от които е пристрастен към хазарта, винаги са потискани от другите.“

Изпратена с поглед от озадачения цар, тя излезе от двора с наведена глава и се върна в покоите на царицата. Когато Судешна видя обляното й в сълзи лице, тя попита: „О, прекрасна моя, кой те е обидил? Защо плачеш? О, нежна, чие щастие ще види края си днес?“

Като се поклони пред царицата, Драупади отговори: „Като отидох да ти донеса вино, Кичака ме удари в двора пред очите на царя.“

„Какво? Веднага ще наредя да го накажат — извика Судешна разгневена. — О, къдрокоса, ако поискаш, ще заповядам да убият този похотливец!“

„Не се тревожи, Царице. Онези, на които той стори зло, съвсем скоро ще го накажат. Не след дълго ще се намери в царството на Ямараджа.“

Драупади се прибра в собствената си стая и се изкъпа, а после си облече чисти дрехи. Искаше да отмие от себе си допира на Кичака. Тя мислеше единствено за нанесеното й оскърбление и за това как да бъде отмъстена. Тогава си помисли за Бхима. Той очевидно бе готов да убие Кичака още на място и несъмнено би изпълнил желанието й, ако го помолеше. Драупади не можеше да си представи да преживее още един ден, ако знае, че Кичака е жив. Виждайки безсилието на царя да я защити, и мислейки, че тя няма закрилник, Кичака несъмнено щеше да продължи да я преследва и тормози. Драупади реши да отиде при Бхима. Когато всички обитатели на двореца заспаха, тя тихо се промъкна в стаята му.

Когато влезе, го намери заспал, хъркащ като лъв. Изпълнена с красотата й и с блясъка на Бхима, стаята сякаш сияеше от великолепие. Принцесата се доближи до леглото на Бхима и го прегърна, както бръшлянът обвива огромно дърво. С глас, сладък като мелодия на вина, тя му каза: „О, Бхима, събуди се. Защо спиш като мъртъв? Как може някой зъл грешник да оцелее, след като е оскърбил съпругата ти, щом си още жив?“

Бхима седна. „Защо ме будиш, нежна принцесо? Изглеждаш ми бледа и изтерзана. Без съмнение причината за това е случилото се днес в двора на Вирата. Аз също изгарям от гняв, като си го спомня. Кажи ми защо скърбиш, Панчали, и ще направя каквото е по силите ми. Винаги бих направил всичко, за да те зарадвам, готов съм да те избавя от всяка беда отново и отново. Бързо ми кажи какво е желанието ти и се върни в леглото си, преди другите да са се събудили.“

Драупади заплака: „Как може онази, която има за съпруг Юдхищхира, да не бъде сполитана от скръб? Ти знаеш всичко, Бхарата, няма нужда да питаш. Мъката, която преживях, когато Духшасана ме довлече за косите в събранието, още ме изгаря нощ и ден. Коя друга принцеса би продължила да живее след подобно оскърбление? Как някоя би преживяла онова, което изстрадах в ръцете на Джаядратха? Коя освен мен би понесла да я ритат в присъствието на царя на Матся? Колко струва животът ми, щом ме оставяте да изстрадвам цялата тази болка, силноръки?“

Бхима нежно погали разплаканото лице на съпругата си. Тя погледна в гневните му очи и продължи: „Порочният Кичака иска да се омъжа за него. Като си спомням думите му, сърцето ми се пръска. О, убиецо на врагове, всичките ми страдания се дължат на пристрастеността на по-големия ти брат към хазарта. Кой друг, освен него би пожертвал всичко, включително и самия себе си, заради хазарта? След като изгуби несметни количества богатства, сега той се издържа от хазарт. Великият цар Юдхищхира, почитан от толкова брамини и васални царе, сега се крие от страх, победен от съдбата. Господарят на хората, лишеният от жестокост, изпълненият със състрадание, търпение и праведност стана комарджия в двора на цар Вирата и сега зависи от чужда милост, за да се издържа. Има ли по-адско страдание от това!“

Драупади изливаше цялата си сдържана мъка. Времето, прекарано във Вирата, минаваше непосилно бавно за нея. Лишена от възможността да разговаря със съпрузите си и да бъде утешавана от тях, тя бе страдала мълчаливо. За нея бе неописуемо страдание да гледа петимата си героични съпрузи да живеят като слуги, а собствената й позиция на прислужница й бе наистина нетърпима. Единствено чувството й за дълг и верността й към Юдхищхира я поддържаха. Въпреки че го критикуваше пред Бхима, никога, дори и за миг, не бе помисляла да не му бъде вярна. Тя говори дълго за скръбта си от участта на Юдхищхира, а Бхима я успокояваше.

Хващайки ръцете му, панчалийската принцеса продължи: „О, Бхарата, ще ти разкажа за друга своя скръб. Недей да се гневиш, защото говоря единствено от мъка, но това да те гледам като слуга и готвач, ми причинява повече страдание, отколкото мога да понеса. Когато Вирата се забавляваше да те кара да се бориш срещу слонове и дворцовите дами се смееха, сърцето ми се давеше в скръб. Истината е, че тогава припаднах, а царицата трябваше да ме свестява. Тогава тя каза: «Ти изглежда таиш някакви чувства към този готвач. И двамата дойдохте във Вирата заедно и често те виждам да плачеш за него. Да не си влюбена в хубавия Валлабха?» Тя и досега ме дразни така, което само усилва болката ми.“

После Драупади описа на Бхима страданието, което чувстваше, виждайки Арджуна да се държи като евнух. „Могъщият Дхананджая, който бе бич за враговете си и караше дори боговете да се страхуват, сега е презиран от всички мъже. Покрил тялото си с безвкусни дрехи и дрънкулки, героят живее в тъга, заобиколен от жени. Когато видя страховития стрелец с лък, накичен с украшения и със сплетени на плитка коси, сърцето ми изгаря от мъка.“

Бхима мълчеше, докато Драупади му разкриваше цялата болка, която бе изпитала, виждайки всеки един от съпрузите си в позицията на слуга. Накрая тя каза: „Разказвам ти всичко това единствено за да знаеш как страдам. Ти винаги си бил мой закрилник и подслон и аз напълно завися от теб. Сигурно в предишен живот съм оскърбила някое велико божество и затова сега жъна резултата. Човешката съдба е трудна за разбиране. Като гледам как петимата сте хвърлени в беда, а самата аз съм подложена на тежки слугински страдания, аз смятам, че всичко това е дело на неразгадаемата съдба. Не зная още колко ще мога да издържа. Само погледни ръцете ми.“

Драупади протегна дланите си и показа на Бхима мазолите от работата, която вършеше за царицата. Изслушвайки страданията й и виждайки състоянието й, Бхима захлупи лице в ръцете си и захлипа. След малко той се овладя и с мъка изрече: „Жалко за силата на ръцете ми! Жалко за Арджуновия Гандива, щом сега виждам твоите две лотосови длани, обезобразени от труд. Принцесо моя, щях да сътворя опустошение в двора на Вирата, но Юдхищхира ме спря. Само с един ритник щях да счупя главата на Кичака. Като го видях да те удря, бях готов да излича цялата династия Матся. Единствено заради Дхармараджа се удържах. Аз също страдам в мълчание, моя нежна. Това, че ни прогониха от царството ни, това, че още не съм избил Кауравите и че сме принудени да живеем тук като слуги, изпепелява крайниците ми и пронизва сърцето ми сякаш с копие.“

Бхима помоли Драупади да бъде търпелива и да не укорява Юдхищхира. Той й даде за пример други велики жени, които бяха последвали съпрузите си в тежки времена. Накрая те всички постигаха щастие, благодарение на своята добродетел. Бхима хвана Драупади за ръцете: „Вече остава само по-малко от месец до края на изгнанието ни — каза той. — След това отново ще станеш императрица. Недей да се съмняваш в това.“

Драупади се хвърли на гърдите на Бхима: „Не мисля, че ще остана жива толкова дълго. Злоумният Кичака няма да ме остави на мира. Той не се страхува от никого и несъмнено ще ме изнасили, ако не го приема доброволно. Този човек е лишен от всякаква добродетел. Той е горделив, жесток и безочлив, устремен единствено към наслаждаване на сетивата си. Дори царят няма власт над него и той няма да се поколебае да ме похити, щом му се прииска. О, Бхима, макар вие Пандавите да сте верни на обета си, добродетелта ви несъмнено ще пострада, когато бъда насилена и изоставя живота си. Да закриля жена си е най-първото задължение на доблестния съпруг, защото от нея се ражда самият той под формата на сина си. За смелите винаги е добродетелно да сразят враговете си. О, могъщи, тъй като ти винаги си ме спасявал от злодеи, аз те умолявам да убиеш Кичака без отлагане. Ако той живее дори още само един ден, ще изпия отрова и ще се погубя сама.“

Бхима взе решение. Той не можеше да издържи страданието на Драупади. Прегърна я през раменете и каза: „Ще направя както казваш, нежна. Още днес ще убия Кичака и всичките му съмишленици. Чуй ме внимателно. Когато слънцето изгрее, иди при него с мила усмивка. Кажи му, че тайно в сърцето си изпитваш влечение към него. После го уговори да се видите вечерта. Има една танцувална зала малко встрани от останалите сгради; тя нощем е празна. Накарай го да дойде там, а аз ще го причакам и ще го изпратя при предците му.“

Зарадвана, Драупади прегърна Бхима и си тръгна.

Призори на следващата сутрин Кичака отиде в двореца да я търси и като я намери в покоите на царицата, й каза: „О, свенлива, ти вчера видя могъществото ми. Въпреки че те хвърлих на земята пред очите на царя, той не възрази с нищо. Той е цар само на думи. Аз съм истинският владетел тук. Приеми ме за свой господар и ще те обсипя с купища злато и скъпоценности. Сто девойки ще ти прислужват. Ще се возиш на най-разкошните колесници. О, най-прекрасна, нека се съберем!“

Драупади реши да действа. Тя наведе срамежливо очи и като леко се обърна от Кичака, отговори: „О, могъщи, нашето единение трябва да се случи, без никой да разбере. Страхувам се от съпрузите си. Ако можем да се уединим някъде тайно, ще бъда твоя.“

Кичака радостно се засмя. Поставяйки длан на рамото на Драупади, той каза с готовност: „Ще бъде както искаш. Аз съм под твоя власт, покорен от Купидон. Нека се срещнем на някое усамотено място, където никой няма да ни види.“

Отвратена вътрешно, но усмихвайки се външно, Драупади отговори: „Недалеч оттук е царската танцувална зала. Принцесата я ползва само през деня. Ще бъда там два часа след залез. Ела!“

Драупади веднага си тръгна и се оттегли в стаята си. В очакване да падне нощта, денят й се стори дълъг като месец. Под претекст, че не й е добре, тя остана в стаята си през целия ден. Чувстваше се омърсена от разговора си с Кичака и щеше да намери покой само след като той бъде убит.

А Кичака бе изпълнен с очакване. С настъпването на вечерта той се облече грижливо, сложи си украшения и ароматни гирлянди, разтри се с парфюми и сандалова паста и изгарящ от страст, нетърпеливо зачака нощта.

Веднага щом слънцето залезе, Бхима се отправи към залата за танци. Той се промъкна вътре и се скри в очакване на Кичака. Драупади също дойде, а не след дълго и самият Кичака влезе в тъмната зала и я повика: „Макар жените ми да хвалят красотата ми, аз дойдох тук да търся само теб. Ще станеш най-първата сред съпругите ми, ще ти подаря безмерни съкровища. О, красавице, къде си?“

„Какво щастие, че дойде тук тази нощ, хубавецо — отговори Драупади сладкогласно. — Докосването ти за мен е изгарящо, ти си тъй галантен. Няма друг мъж толкова привлекателен за жените като теб. Ела, тук съм.“

Кичака се насочи в посоката, откъдето идваше гласът на Драупади. Бхима се спотаяваше зад една копринена завеса в единия край на залата. Докато Кичака вървеше, той внезапно изскочи пред него, а гневният му глас прокънтя: „Днес сестра ти ще те види повален на земята със строшени крайници, подлецо! Когато бъдеш убит, сайриндхри ще се разхожда на воля без страх. Тогава и ние, съпрузите й, ще живеем щастливо.“

Бхима веднага сграбчи Кичака за украсените с венец коси и го повали. Кичака бе шокиран: сайриндхри го бе измамила. Като се отърси бързо от любовното си настроение, той се измъкна от хватката на Бхима, който го заудря с твърдите си като желязо юмруци. Кичака го хвана за двете ръце и се опита с ритници да подкоси краката му. Двамата могъщи мъже се влачеха и въртяха из залата, вкопчени един в друг, наподобявайки двете божествени маймуни Вали и Сугрива, които се бяха сражавали в древността. Като се отблъснаха, те се изправиха войнствено един срещу друг. Вдигнатите им ръце бяха като две двойки разгневени петглави змии. Те се удряха с мълниеносна сила и празната зала кънтеше от мощните им удари, а стените й потреперваха.

Побеснели от ярост, те се биеха с юмруци, нокти и зъби, ритаха се и се блъскаха със силата на опустошителна буря. Нито се уморяваха, нито се разколебаваха. Ударите се сипеха и от двете страни, докато и двамата не се докараха до ярост. Като два могъщи бика те се блъскаха един друг отново и отново. Ударите на юмруците им отекваха като звука от разцепващи се дървета. Кичака бе смаян от силата на противника си. Въпреки че се бе сражавал с велики герои и ги бе побеждавал, никога не се бе изправял срещу подобен враг. Сякаш се биеше с планина или със самата земя. Като събра цялата си сила, Кичака се опита да повали непоклатимия Бхима на земята, но той го улови в хватката си и го притисна като стоманен обръч.

Вдишвайки дълбоко и разширявайки масивния си гръден кош, Кичака се освободи. Бхима веднага отново се нахвърли върху него и го заудря в гърдите. После хвърли Кичака през залата, както ураганът разпилява дърветата. Като събра отново цялата си сила, Кичака се втурна срещу Бхима, сграбчи го за шията, повали го и натисна с коляно гърдите му с цялата си мощ. Пандава бързо се завъртя на пода, като вторачи в Кичака изпепеляващите си очи. Също като Ямараджа със смъртоносния си боздуган Бхима се изправи, пламтящ от ярост, изрева и се спусна върху Кичака като обезумял слон. Двамата отново се сграбчиха един друг и пъхтящи и вкопчени, се затъркаляха из залата.

Макар Кичака да бе могъщ борец, опитен във всички тънкости на борбата, Бхима парираше до един похватите му и постепенно силите започнаха да напускат Кичака. Виждайки умората на противника си, Пандава стана още по-енергичен. Той сграбчи Кичака и го стисна в ръцете си. Неспособен да си поеме дъх, Кичака падна в безсъзнание на пода. Бхима го улови за косите и зарева като лъв, който току-що е убил голямо животно. Вдигайки пребития противник над главата си, той го завъртя като освирепял. След това го стовари върху мраморния под и се хвърли отгоре му. Затискайки с колене гръдния му кош, той го хвана за гърлото и го удуши. Драупади с радост видя как неспособният да овладее яростта си Бхима превърна Кичака в обезобразена купчина. Той натика ръцете, краката и главата в тялото му, превръщайки го в безформена маса плът.

Когато гневът му намаля от убийството на Кичака, Бхима се изправи и се обърна към Драупади: „Виж какво направих с този нещастник, Панчали. Знай, че всеки, който се опита да ти стори зло, го очаква същото.“

След това Бхима бързо напусна залата и се прибра в стаята си. Драупади се върна в двореца и каза на пазачите, че трябва да отидат в залата за танци: „Там ще намерите онзи, който пожела чужда жена. Убит от моите съпрузи гандхарви, той лежи, потънал в кръв.“

Пазачите се затичаха към залата и намериха Кичака, в чието обезобразено тяло се взряха с потрес. Малко по-късно там се насъбраха хиляди воини, за да видят убития си военачалник, лежащ сред разпилените си украшения. Всички бяха поразени. Трудно бе да го разпознаят. Кой би могъл да направи подобно нещо? Кичака бе почти непобедим воин, бе надвил най-силните бойци в света. Войниците ахкаха невярващо, но въпреки това никой от тях не заподозря Валлабха. Смаяни от изумление, те стояха и се питаха: „Кой ли може да е направил това? Къде са ръцете и краката на Кичака? Къде е главата му?“

Докато го гледаха, те бяха обзети от страх. Разговаряйки помежду си, войниците стигнаха до извода, че навярно гандхарви са убили водача им. Като вдигнаха трупа му, наподобяващ тяло на костенурка с прибрани крайници, те го отнесоха от залата, за да изпълнят посмъртните ритуали. Докато вървяха към мястото за кремиране, те минаха край Драупади, която ги гледаше. Като знаеха, че Кичака бе тръгнал на среща с нея, някои от тях възкликнаха: „Ето я онази долна жена, заради която бе убит Кичака. Тя също заслужава смърт. Да я изгорим заедно с господаря ни!“

Няколко от войниците поискаха разрешението на царя да екзекутират Драупади, поставяйки я върху погребалната клада на Кичака. Тъй като познаваше могъществото на придружителите на Кичака, той се съгласи. Войниците на мига се спуснаха към Драупади и я хванаха, после завързаха съпротивляващата се принцеса и я сложиха върху голямата носилка с трупа на Кичака. Драупади крещеше от ужас, докато я отнасяха към крематориума. „Нека Джая, Джаянта, Виджая, Джаятсена и Джаятбала чуят думите ми! Спасете ме! Войниците ме отнасят. Нека онези героични гандхарви, чиито колесници и лъкове кънтят като гръмотевици, узнаят, че съпругата им е в страшна опасност.“

Бхима чу виковете на Драупади и без миг колебание се втурна от стаята си. Тогава разбра, че придружителите на Кичака я отнасят към мястото за изгаряне. Пандава стигна дотам по друг път, без никой да го види, покрил лицето си с парче плат. Прескачайки зидове и дворове, той бързо стигна до крематориума, който се намираше в покрайнините на града. Там изкорени едно огромно дърво палмира и го метна през рамо. Когато войниците на Кичака пристигнаха, те видяха Бхима да стои като самото олицетворение на Смъртта с жезъла на наказанието в ръка и завикаха от ужас: „Това е гандхарвът, който уби Кичака. Освободете сайриндхри, преди да ни е избил.“

Те свалиха Драупади от носилката и се разбягаха във всички посоки. Бхима ги преследваше безмилостно и ги поваляше с дънера си. Докато ги удряше, той събаряше дървета и те падаха с трясък на земята. Ревейки като разярен лъв, Пандава избиваше войниците един след друг. Съвсем за кратко крематориумът се покри със стотина мъртви тела, повалени като изтръгнати дървета. Като каза на Драупади да се прибира, Бхима побърза да се върне по пътя, по който беше дошъл, преди някой да го е разпознал.

Чувайки суматохата откъм мястото за кремации, хората от Вирата се втурнаха да видят какво става. Като намериха избитите войници, те изтичаха при царя и му казаха: „О, Царю, могъщите воини-колесничари от свитата на Кичака са мъртви до един, разпръснати насам-натам като безброй планински върхове, поразени от мълнии. Това несъмнено е извършено от гандхарвите, разярени от насилието на Кичака над сайриндхри. Сега тя се връща в града невредима. Страхуваме се от нея. Красотата й надхвърля всякакви граници, гандхарвите са могъщи и гневливи, а хората несъмнено са похотливи. Бързо направи нещо, за да не бъде унищожен градът ни.“

Вирата бе смаян: „Нека Кичака и спътниците му бъдат кремирани заедно на огромна клада, обсипана със съкровища и ароматни парфюми. Аз ще се погрижа за сайриндхри.“

Обръщайки се към жена си, царят каза: „Когато сайриндхри се върне, предай й това от мен: «Прекрасна, моля те иди, където поискаш, с моите благословии. Страхуваме се, че гандхарвите ще унищожат всички ни. Истината е, че съм толкова изплашен, че дори се страхувам да говоря с теб лично.»“

Когато Драупади влезе в града, хората се разбягаха във всички посоки като сърни при вида на тигрица. Някои дори затвориха очи и покриха с длани главите си. Драупади се върна в двореца. След като се изкъпа, при нея влезе царицата и й предаде посланието на Вирата. Драупади отговори: „О, Царице, позволете ми да остана тук още само две седмици. Гандхарвите ще са ви задължени за тази услуга. След това те ще ме вземат оттук и ще направят всичко, каквото поискате.“

Царицата се съгласи и освободи Драупади от задълженията й. Като й позволи да остане в двореца, докато дойдат съпрузите й, тя отиде да уведоми царя.

37.
Кауравите нападат Вирата

Вестта за смъртта на Кичака се разпространи от царство в царство. Всички бяха смаяни от загадъчното му убийство и от последвалата смърт на стоте му придружители. Шпионите, разпратени от Дурьодхана, се върнаха в царския двор в Хастинапура и разказаха всичко, което бяха видели и чули. След като съобщиха на Кауравите, че не са открили и следа от Пандавите, те им споменаха за смъртта на Кичака. Тази новина зарадва Куру. Кичака бе постоянен проблем за тях. Той често нападаше съседните царства и разгромяваше армиите им. Много пъти васалните царе се обръщаха към Кауравите с молба да ги защитят от Кичака. Сега най-накрая и той, и генералите му бяха мъртви, навярно избити от невидими гандхарви.

Дурьодхана обмисляше новините. Оставаха по-малко от две седмици от изгнанието на Пандавите. Въпреки че бе изпратил хиляди шпиони, никой не бе успял да ги открие. Пандавите добре се бяха скрили — ако изобщо бяха живи.

Принцът свика съветниците си и каза: „Организирайте едно последно издирване на Пандавите. Нека най-добрите ни хора претърсят всеки град и село. Ако тези герои са все още живи, сме изправени пред страшна опасност. Очаквам ги да излязат от изгнание, придружени от войските си. Трябва да ги открием, преди това да се е случило, и да ги изпратим обратно в горите.“

Духшасана кимна: „Трябва да вложим цялото си старание да намерим Пандавите, но се съмнявам, че ще успеем. Вече претърсихме всички градове и села. Те или са измрели, или са прекосили океана. Смятам, че са си отишли завинаги. Не мисля, че трябва да се страхуваме от тях.“

Когато Духшасана седна, Дрона се изправи и каза: „Хора като Пандавите никога не загиват. Те са храбри, съобразителни, интелигентни, себеовладяни, праведни, признателни и привързани към спазването на обети. Юдхищхира е добродетелен и няма врагове. Той е техният водач. Те търпеливо чакат деня, в който ще могат да се завърнат и да сложат край на нещастията си. Такова е моето мнение. О, Дурьодхана, ще видиш Пандавите в края на тяхното изгнание, не преди това. Не си пилей силите да ги търсиш. Вместо това би трябвало да им устроиш посрещане и да им върнеш царството.“

Бхишма приветства думите на Дрона. Старият Куру жадуваше отново да види синовете на Панду. Срокът на изгнанието им минаваше бавно за него. Чувството за вина, че не бе попречил на Дурьодхана да ги прогони, го изгаряше ден и нощ. Болката от спомена за насилието над Драупади бе особено нетърпима. Бхишма се чувстваше безпомощен. Дхритаращра не слушаше съветите му и Дурьодхана бе оставен да върши каквото иска. Сега най-после Пандавите щяха да се завърнат; те несъмнено бяха изстрадали достатъчно. Може би имаше начин царят да бъде убеден да им върне царството. Както пълната луна се издига от изток, така се изправи и Бхишма в белите си свилени дрехи и се обърна към събранието:

„Напълно съм съгласен с Дрона. Благочестивите Пандави, напътствани от брамините и винаги стъпващи по пътя на праведността, не могат да загинат. Те, чийто приятел е непогрешимият и всесилен Кришна, не могат да пострадат от беда. Душата на Юдхищхира е толкова чиста, че той би могъл да изпепели враговете си само с поглед. Трябва внимателно да обмислим как да се отнесем с тях сега, след като изгнанието им приключва. Несъмнено е подло да ги издирваме. Моята позиция е различна. Изслушайте ме внимателно, защото ще говоря за наше добро. Един съветник трябва винаги да казва благотворната истина и да не говори нищо пагубно.“

Бхишма огледа присъстващите в съвещателната зала на Куру. Най-отпред седеше Дхритаращра, а отстрани на него Видура, Дрона, Крипа, Бахлика и самият той. Дурьодхана и братята му седяха отдясно на царя, заедно с Карна и Шакуни. В събранието имаше и други царе и всички го гледаха внимателно, докато говореше. Въпреки че бе добре известно колко сърдечно обича той Пандавите, присъстващите царе знаеха, че той никога не би си позволил пристрастие. Първата му мисъл винаги бе благополучието на цялата династия Куру и той се отнасяше равноправно към всички, като им желаеше доброто. Поставяйки длан върху златната ножница на меча си, Бхишма продължи:

„Относно това къде се намират Пандавите, ще ви кажа къде да ги намерите. Потърсете място, където няма беди и нещастия. Там, където обитава праведният Юдхищхира, ще цари атмосфера на мир и сигурност. Хората ще са разположени към милосърдие и ще са щедри, смирени и скромни. Те с радост ще изпълняват съответните си задължения и ще имат наклонност към набожност, истина и чистота. Ще чуете да се пеят ведически химни и ще видите да се извършват жертвоприношения. Облаците ще изливат обилно дъжд, а земята ще бъде плодородна. Навсякъде ще се виждат признаци на благополучие и никой няма да е нещастен. Истината е, че мястото, където живее Юдхищхира, ще е като рая. Като знаете всичко това, о, Куру, помислете какво е правилно да направим. По мое мнение трябва да изоставим жалките си опити да ги открием, само и само за да ги изпратим отново в гората. Нека приветстваме завръщането им и да им върнем бащиното царство.“

Бхишма седна сред одобрителните възгласи на Дрона, Видура и Крипа, който сам стана от мястото си и каза: „Онова, което каза старият Бхишма, несъмнено бе правилно и бе единствено за наше добро. Думите му са разумни, истинни и в съответствие с писанията. Връщането на царството на Пандавите със сигурност е най-мъдрият курс на действие.“

Поглеждайки към Дурьодхана и братята му, Крипа каза: „Но ако не пожелаем да следваме този курс, тогава по-добре да се подготвим за война. Когато тези могъщи герои се завърнат, те ще бъдат пълни с енергия и аскетична сила. Затова помислете как да увеличите собствените си сили. Потърсете съюзници, сключете договори. Съберете огромна, непобедима армия. Откажете ли да върнете на Пандавите дължимото, тогава сме изправени пред най-страшната опасност.“

Дурьодхана седеше замислен. Крипа бе прав. Ако не върнеше на Пандавите царството им, без съмнение щеше да има война. Но той нямаше намерение да го връща. Войната бе неизбежна — освен ако не успееха да ги открият преди това и отново не ги изпратеха в изгнание. Кауравският принц обмисляше внимателно. Вестта за Кичака го бе заинтригувала. Той привидно бе убит от петимата съпрузи-гандхарви на една жена. Съвпадението с Пандавите бе почти невероятно, особено след като само няколко воини бяха способни да убият Кичака в ръкопашен двубой: Баларама, Шаля, Карна и Бхима. Нямаше как да е някой от първите трима, защото каква причина биха имали те да ходят във Вирата и да убиват Кичака тайно? Той бе обезобразен до неузнаваемост през нощта. Това подозрително много приличаше на извършено от Бхима. А на него би му се наложило да го направи тайно. Нещата се подреждаха. Кичака бе опитал да насили жена, която имаше петима съпрузи, и бе убит по начин, който безпогрешно носеше отпечатъка на Бхима.

Докато Дурьодхана разсъждаваше, царят на тригартите, Сушарма, се възползва от мълчанието и каза: „О, Каурави, ако искате силата ви да нарасне, можете да започнете със завладяването на Вирата. Сега Вирата остана без Кичака, а войниците му са дребна грижа. Да отидем и да завладеем царството на цар Вирата! Като го покорите, ще увеличите както богатството, така и армията си, присъединявайки войските му. Ще доведа воините си да ви помогнат. Толкова много пъти тригартите са били побеждавани от Кичака. Сега е време да си отмъстим на матсите!“

Дурьодхана почувства, че боговете — или навярно данавите — му отговарят. Ако отидеха във Вирата, може би щяха да открият Пандавите. А дори и да не бяха там, нямаше да изгубят нищо. Все щяха да спечелят, завладявайки царството. Принцът се изправи и започна да дава заповеди: „Предложението на Сушарма е много добро. Незабавно потегляме за Матся. Армията да е готова за заминаване веднага. Както сам предложи, Сушарма ще ни придружи с войската си.“

Дурьодхана се разпореди заминаването да е още на следващия ден. Той нареди на Сушарма да тръгне напред и да нахлуе в страната, отвличайки стадата на Вирата. Дурьодхана щеше да го последва с армията си и да атакува столицата. Докато останалите старейшини на Куру седяха и мълчаха, Дхритаращра даде одобрението си и подготовката започна.

* * *

След смъртта на Кичака народът на Вирата бе обхванат от паника. Макар Кичака да бе безмилостен, той бе също така достатъчно могъщ, за да ги защитава. Сега те бяха останали без закрила. Бяха уязвими и някой войнствен монарх можеше да ги покори. Отчаяно търсейки с кого да замести Кичака, царят преценяваше между Канка, Валлабха, Тантрипала и Грантхика. Струваше му се, че всеки от тях би могъл да води армията му в защита на матсите.

Не мина много време и на Вирата се удаде възможност да провери преценката си. Една сутрин, докато седеше в двора, вътре се втурна отчаян пастир и извика: „Тригартите ни нападат и крадат добитъка ни, Царю! Бързо ела да го спасиш!“

Царят незабавно започна да издава заповеди за събиране на войската. Нареди да донесат оръжията и ризницата му, и се приготви да поведе армията си. Четиримата му синове го заобиколиха, също готови за битка. За съвсем кратко време стотици други могъщи воини се събраха в двореца. Вън от съвещателната зала, огромната армия на матсите препълваше улиците, готова да потегли. Колесниците, слоновете, конете и пехотата създаваха грохот, наподобяващ рева на океана.

По-младият брат на Вирата, Шатаника, стоеше край царя, който му каза: „Не се съмнявам, че Канка, Валлабха, Тантрипала и Грантхика ще се бият. Дайте им ризници и колесници, украсени с флагове. Не вярвам мъже като тях, надарени с тела като планини и с ръце като хоботи на слонове, да не се включат в битката.“

Вирата неспокойно излезе от съвещателната зала, за да подреди войската, а Шатаника нареди да докарат колесници за Пандавите. Когато и четиримата се изправиха пред него, той им подари брони и оръжия, и им заповяда да се сражават. Оживени от мисълта за битката, Пандавите си избраха ризници според размера си и ги облякоха. После се качиха на колесниците и се понесоха извън града след царя.

Владетелят на Матся се спусна в битката на огромната си колесница, заобиколен от синовете си и от Пандавите. В полираната си броня, украсена със стотици слънца и очи, царят сияеше като слънцето сред планетите. След тях идваха хиляда разярени слонове. Осем хиляди воини на колесници и шейсет хилядна конница препускаше с извадени оръжия, надавайки ужасяващи бойни викове. Цялата армия приличаше на купища облаци с просвяткващи мълнии, носещи се над земята.

Тригартите все още обграждаха огромното стадо добитък, когато матсите ги атакуваха. Бързо отвеждайки кравите на защитено място, воините на Тригарта посрещнаха нападението. Последва свирепа битка на пасбището. Докато разярените воини се избиваха, сражението напомняше онова, което се бе случило между боговете и демоните. Над бойното поле се вдигна гъст облак прах, който обви всичко и замъгли следобедното слънце. Порои от стрели свистяха из въздуха и сражаващите се падаха с хиляди. Крещящите воини се посичаха един друг с мечовете и секирите си.

Когато кръвта на убитите напои прахта, облакът слегна. Глави, украсени с шлемове и обеци, се търкаляха по земята. Мускулести ръце, чиито длани в ръкавици още стискаха оръжията, лежаха на земята като змии. Разбити колесници и разкъсани брони бяха разхвърляни навсякъде. Спускащите се лешояди започнаха да разкъсват труповете на мъртвите воини, а към полесражението се запромъкваха чакали.

Яздейки на златната си колесница, Сушарма се приближи към Вирата и изкрещя предизвикателството си. Той на мига изстреля сто мощни стрели, които се удряха в бронята на Вирата и падаха на земята. Ревейки като побеснели бикове, двамата царе закръжиха един около друг с вдигнати оръжия. Те пускаха порои от стрели като облаци, изливащи неспирен дъжд. Като го видяха да се сражава с царя на Матся, двамата братя на Сушарма му се притекоха на помощ. С добре насочени стрели, те убиха четирите коня на Вирата и колесничаря му. После избиха воините, които го защитаваха от двете му страни и отзад. Сушарма скочи от колесницата си с вдигнат меч, нахвърли се върху Вирата и заедно с братята си го залови в плен.

Юдхищхира видя да отвеждат Вирата на колесницата на Сушарма. Той бързо се приближи към Бхима и му извика: „Царят на Матся е пленен, а армията му е сразена. Ние живяхме в мир в царството му през цялата последна година и сме му длъжници. Бхима, спаси Вирата и изплати нашия дълг. После ще обърнем тригартите в бягство.“

Очите на Бхима заблестяха при мисълта за битка. Той бе очаквал заповедта на Юдхищхира, преди да се впусне в боя. „Така да бъде — отговори. — Виж храбростта ми! Ще сграбча онова грамадно дърво ето там, вместо боздуган, и ще разпръсна цялата армия на тригартите.“

Бхима се приближи до огромното дърво наблизо, но Юдхищхира го възпря: „О, принце, не бъди така импулсивен. Ако изкорениш това дърво и извършиш нечовешки подвизи, воините ще се смаят и ще кажат: «Това несъмнено е Бхима.» Избери си някакво друго оръжие, за да не те разпознаят. Иди с колесницата си, а близнаците ще охраняват колелата й. Спасете царя!“

Бхима препусна на колесницата си право срещу Сушарма, който се отдалечаваше с пленения цар. Накула и Сахадева яздеха от двете му страни, врязвайки се във вражеските сили. Като приближи към Сушарма, Бхима се провикна: „Чакай! Обърни се и се бий! Сега ще видиш могъществото на ръцете ми, когато те поваля заедно с всичките ти воини.“

Бхима изстреля неспирен порой от стрели и Сушарма се обърна да го пресрещне. Когато царят на Тригарта видя мощния Бхима с близнаците от двете му страни, стори му се, че сякаш самият Ямараджа, придружаван от Смъртта и Времето, се бе втурнал в битката. Заедно със синовете и генералите си той се опита да устои на атаката на Пандавите, но стотици паднаха избити. Колесниците бяха разтрошени, а слоновете убити. Конете падаха заедно с ездачите си като дървета, съборени от буря. Могъщите стрели на Пандавите летяха на облаци из редиците на Сушарма и причиняваха опустошение. Бхима скочи от колесницата си и вършееше наоколо, размахвайки боздугана си и жънейки пехотата като царевична нива.

Като видя цялото това опустошение, Сушарма бе смаян. Тези трима воини щяха да ги унищожат до крак. Той обтегна тетивата на своя лък чак до ухото си и започна да изстрелва дългите си стоманени стрели по ревящите Пандави. Бхима парираше точните му стрели с боздугана си, а близнаците — с мечовете си. Окуражени от храбростта на Пандавите, остатъците от армията на Вирата се прегрупираха и се втурнаха отново в битката. Юдхищхира яздеше начело, обтягайки големия си лък. С острите си стрели най-големият Пандава безпогрешно изпращаше хиляди тригартски воини в обителта на смъртта. Бхима се бе върнал на колесницата си и се сражаваше редом с брат си, избивайки други седем хиляди. Накула и Сахадева, съсредоточили усилията си да защитават по-големите си братя, убиха още хиляда смели воини.

Сушарма започна да се оттегля, а Бхима бързо се втурна след него. Той уби четирите му коня и го принуди да спре. Възползвайки се от възможността, Вирата грабна един боздуган и скочи от колесницата. Старият цар на Матся започна да се сражава с войските на Сушарма, въртейки боздугана си и танцувайки като младеж. Сушарма също скочи от колесницата и побягна, докато Бхима викаше след него: „Стой! Нима подобава на герой да бяга така? Къде е смелостта, с която реши да откраднеш стадата на Вирата? Защо изоставяш воините си?“

Предизвикан, Сушарма се обърна към Бхима: „Ела и се бий!“ — провикна се той, замахвайки заплашително с железния си ятаган.

Бхима скочи и се понесе към крещящия Сушарма като лъв, връхлитащ елен. Без дори да забелязва ударите му, Бхима го сграбчи за косата и го блъсна на земята. Вдигайки го отново, той му удари няколко силни юмрука. Сушарма се свлече задъхан в прахта. Бхима постави коляно на гърдите му и го заудря с юмруци в главата. Сушарма изгуби съзнание и Бхима го завлече на колесницата си. После отнесе безчувствения цар на Тригарта пред Вирата и каза: „Виж този грешник, когото плених. Несъмнено той не заслужава да живее.“

Царят отговори: „Освободи този окаяник.“

Бхима изправи идващия в съзнание Сушарма на крака и му изръмжа през зъби: „Въпреки че трябва да те убия за кражбата на кравите, ще те освободя. Според закона на кшатриите сега ти си роб на Вирата. Трябва да обявяваш това, където и да отидеш. Единствено ако се съгласиш с това условие, ще ти бъде позволено да живееш. Сега се махай и не върши друг път подобни безразсъдни действия.“

Сушарма наведе ниско глава и слезе от колесницата. Той се поклони пред Вирата и си тръгна, отвеждайки след себе си онова, което бе оцеляло от армията му.

Матсите ликуваха. Без все още да знаят самоличността им, те наобиколиха Пандавите и ги възславяха. Вирата каза: „Герои, днес вие четиримата ме спасихте. Цялото богатство на това царство е ваше, колкото е и мое. Ще ви даря богато украсени жени и купища скъпоценности. Кажете ми какво желаете и то ще е ваше. Станете дори владетели на царството ми. Какво повече мога да кажа?“

Юдхищхира смирено отговори: „О, Царю, благодарим за думите ти, но на нас ни стига, че си вън от опасност.“

„Ела — каза Вирата. — Ще те провъзглася за цар на матсите. Как бих могъл да царувам във величественото ти присъствие? Единствено благодарение на теб ще мога днес да видя отново царството и близките си.“

Юдхищхира вдигна ръце в уважение: „Не можем да управляваме Матся. Умоляваме те да ни простиш. О, Царю, ти си този, който трябва да продължи да царува в това царство на мира и щастието. Изпрати вестоносци в столицата да съобщят за победата ти. Спазвайки обичая на победителите, трябва да прекараме тази нощ на бойното поле.“

Вирата се обърна към министрите си и им нареди да отнесат вестта за победата в града: „Нека жени и куртизанки, украсени с накити и носещи музикални инструменти, дойдат да забавляват войските“, каза той радостно. Министрите заминаха веднага, а воините се приготвиха да прекарат нощта на полесражението.

38.
Арджуна срещу Куру

Призори на следващия ден армията на Кауравите пристигна в покрайнините на столицата, но от другата страна на битката с тригартите. Като видяха пасящите там стада крави, те незабавно ги обградиха. Ужасените пастири, видели знамената на Кауравите, се втурнаха в града и изтичаха в царския дворец, молейки за закрила. Най-големият син на Вирата, Бхуминджая, седеше на царския трон в отсъствието на баща си. Водачът на пастирите се изправи пред него и каза: „О, могъщи принце, ние зависим единствено от теб. Властните Каурави начело с Дурьодхана отвеждат стадата ни. Защити честта на династията ни. Царят винаги е възхвалявал героизма и силата ти. Ти си най-голямата подкрепа за царството. Подобен си на самия Арджуна. Умоляваме те да ни спасиш.“

Като чу да се обръщат така към него пред дамите в двореца, Бхуминджая горделиво отговори: „Несъмнено днес ще проява ловкостта на лъка си, но ми е нужен умел колесничар. Личният ми колесничар наскоро бе убит и никой не го е заместил. Намерете най-добрия сред хората, който да управлява конете ми, и ще поднеса ужасяваща битка на надменните Каурави. Врязвайки се в армията им от слонове, колесници и конници, аз ще ги унищожа. След като всея ужас в сърцата на Дурьодхана, Бхишма, Карна и Крипа, ще върна обратно кравите. Всички Куру ще бъдат свидетели на храбростта ми и ще се чудят не е ли това самият Арджуна, който се сражава с тях.“

Високомерните думи на принца обиколиха двореца и скоро стигнаха до Арджуна. Зарадван от възможността да се изправи срещу Дурьодхана, той отиде при Драупади и й каза: „Иди веднага при принца и му кажи, че Бриханнала преди е бил колесничар на Арджуна. О, принцесо с тънка снага, убеди го да ми позволи да карам колесницата му в боя срещу Куру.“

Драупади отиде право в съвещателната зала, където завари Бхуминджая още да се хвали с храбростта си. Като не можеше да издържа вече постоянните му сравнения с Арджуна, тя пристъпи напред и каза: „Красивият млад мъж, който прилича на слон и е познат под името Бриханнала, навремето бе колесничар на Арджуна. Той е ученик на Партха и сам е могъщ стрелец с лък. Виждала съм го, докато живеех при Пандавите. Именно Бриханнала управляваше колесницата на Арджуна, когато той срази боговете в Кхандава. Истината е, че няма колесничар, равен на него.“

Бхуминджая я погледна изненадан: „Как мога да моля един евнух да управлява конете ми?“ — попита той.

„Накарай сестра си да го помоли, принце. Той несъмнено ще изпълни желанието й. Не се колебай да го наемеш. Ако Бриханнала ти стане колесничар, със сигурност ще сразиш Кауравите и ще освободиш кравите.“

Все още изпълнен със съмнения, принцът се обърна към сестра си Уттара и каза: „Иди веднага и доведи Бриханнала.“

Дъщерята на Вирата кимна и излезе от двореца. Лотосооката принцеса бе красива като самата Лакшми с тънкия си кръст и заоблени гърди, украсени с перли. Тя се затича към залата за танци сред звъна на златните си накити. Като откри Арджуна, Уттара смирено се поклони пред него: „О, Бриханнала, Куру са откраднали кравите ни. Брат ми, изпълнен с героизъм, е готов да се изправи насреща им с лък в ръка, но му е нужен колесничар. Сайриндхри му каза, че ти преди си управлявал колесницата на Арджуна и че нямаш равен в уменията да овладяваш коне и да караш колесници. Затова, Бриханнала, стани колесничар на принца. Върви бързо! Няма време.“

Арджуна се усмихна: „Ще отида.“ Той веднага напусна двореца, следван от Уттара, както слонът е следван от слоницата.

Когато влезе в съвещателната зала, принцът се провикна: „А, Бриханнала, ето те и теб. Научих, че умееш да управляваш колесници. Както си карал колесницата на Арджуна срещу враговете му, така и днес трябва да караш моята срещу Куру.“

Арджуна се приближи към принца със сведен поглед, играейки си с дългата си плитка: „Какви умения имам аз, че да стана колесничар? Ако искаше песни и танци, тогава съм верният избор. Как мога да управлявам коне в бой?“

Принцът се вгледа в Бриханнала. Макар и евнух, той имаше снажно тяло и очевидно притежаваше голяма сила. Ръцете му, покрити отгоре до долу с гривни, приличаха на украсени с накити змии, а плещите му, обвити в бяла коприна, бяха широки като дворцови порти. Понеже имаше доверие в думите на сайриндхри, Бхуминджая отговори: „О, Бриханнала, какъвто и да си, управлявай днес колесницата ми. Нека предизвикаме злите Каурави на бойното поле.“

Принцът заповяда да донесат ризница за Арджуна. Сякаш искаше да стане за смях, Арджуна се опитваше да си я слага по всевъзможни неправилни начини. Правеше се на объркан и изпусна бронята със страшен трясък. Дворцовите дами се кикотеха, а Бхуминджая се приближи да му помогне да си сложи бляскавата ризница. После отведе Арджуна вън при колесницата си, на която се вееше флаг, изобразяващ лъв. Принцът се качи на нея, а бронята му ярко блестеше под утринното слънце. Арджуна зае мястото си отпред на колесницата и пое юздите. Дворцовите жени му завикаха: „Бриханнала, след като принцът победи Кауравите, вземи им красивите копринени шалове в знак на победа. Искаме тази коприна, за да обличаме куклите си.“

„Когато принцът победи Кауравите, без съмнение ще ви донеса много красиви платове“, обеща Арджуна, отмятайки назад коси.

Когато Бхуминджая бе готов да препусне в битката, брамините го благословиха: „Нека великата победа, която Арджуна спечели в Кхандава, постигне и теб днес, когато се изправиш срещу Куру“, казаха те и обиколиха колесницата с длани, обърнати навън.

Арджуна подкара конете и колесницата потегли с дълбок грохот. Украсени със златни огърлици и сребърни брони и направлявани от Арджуна, конете сякаш се понесоха из въздуха. Не след дълго колесницата излезе в полезрението на Кауравите и Арджуна я спря. Намираха се недалеч от мястото за кремации, където бяха скрити оръжията им. Принцът и Арджуна се взряха в далечината в армията на Куру. Тя приличаше на огромен океан или на гора от високи дървета, полюшвани от вятъра. Прахът от войската се бе вдигнал на гъст облак, покрил слънцето.

Бхуминджая се вцепени. Той никога не бе виждал толкова огромна армия. Косите му настръхнаха и той изпусна лъка си: „Как бих могъл да се бия срещу такъв враг? — извика принцът разтреперан. — Та дори боговете не могат да им излязат насреща. В армията на Куру има герои като Дрона, Бхишма, Карна, Крипа, Ашватхама и храбрия цар Дурьодхана. Като ги гледам дори само отдалеч, ме обзема ужас.“

Надавайки силни вопли, принцът заповяда на Арджуна да се връща в града: „Никак не е мъдро да се изправя срещу подобна армия. Баща ми го няма с войските ни и аз съм сам. Не съм упражнявал военните умения. Аз съм само едно момче. Не мога да победя такива велики воини. О, Бриханнала, препускай обратно към столицата.“

Арджуна се обърна лице в лице с ужасения Бхуминджая: „Защо усилваш радостта на враговете си, Принце? Пребледнял си от страх, преди още дори да си започнал да се биеш. И пред мъже, и пред жени ти на висок глас хвалеше храбростта си. Каза: «Ще сразя Кауравите и ще докарам обратно кравите.» Това бяха смели думи. О, силноръки, как би могъл да се върнеш сега, без да си успял? Нали всички ще те осмеят. Що се отнася до мен самия, заради възхвалите на сайриндхри и по твоя заповед аз дойдох тук да победя тези Куру. Нямам намерение да се връщам, преди да осъществя целта си. Спри да се самосъжаляваш и нека се впуснем в битката.“

Бхуминджая стоеше и трепереше на колесницата: „Нека Куру ни отнемат богатствата. Нека мъжете и жените да ме осмиват. Нека кравите вървят където искат. Нека градът бъде опустошен. Колкото и да се страхувам от баща си, аз не мога да вляза в това сражение.“

Принцът скочи от колесницата и се затича обратно към столицата. Арджуна му извика: „Смелият кшатрия никога не бяга от бойното поле. По-добре да умре в бой, отколкото да избяга от страх.“

Бхуминджая не чуваше. Дългият му меч се люлееше насам-натам, докато тичаше, и той дори не се обърна да погледне назад. Арджуна скочи от колесницата и хукна след него.

Като забелязаха приближаващата колесница, Куру се бяха отправили към нея. Те видяха побягналия в ужас принц и някаква странна фигура, която го гонеше, с дълги плитки и бели копринени дрехи, развяващи се зад нея. Войниците се разсмяха и си казаха един на друг: „Кой е този човек, който прилича на евнух? Той е сякаш огън, скрит под пепел. Макар да се преструва на безполов, тялото му е като на мощен слон. Колко много прилича на Арджуна — същата глава, същата шия, същите подобни на боздугани ръце. И движенията му са същите като на Пандава.“

Кауравите се взираха в Бриханнала, докато той тичаше след принца. Ясно бе, че не е евнух. Това със сигурност бе преоблеченият Арджуна. Кой друг би се осмелил да се изправи сам срещу армията на Куру. Очевидно принцът на матсите се бе втурнал да се бие само от незрялост. Сякаш Арджуна се опитваше да го спре да не избяга. Воините наблюдаваха сцената, без да са напълно сигурни Арджуна ли виждат, или не.

Настигайки Бхуминджая, Арджуна го сграбчи. Принцът завика: „Пусни ме! О, Бриханнала, обърни колесницата. Само за живите има щастие и просперитет. Ако ме пуснеш, когато се върнем ще ти дам сто монети от чисто злато, осем блестящи диаманта вайдуря, превъзходна колесница, запрегната с най-добрите жребци, и десет опиянени слона.“

Арджуна не отговори нищо. Той просто завлече принца обратно при колесницата. После каза: „Щом не искаш да се биеш, нека си разменим местата. Ти управлявай конете, пък аз ще се сражавам с враговете. Под закрилата на ръцете ми можеш безстрашно да влезеш и сред най-страховитите кауравски войски. Защо си смутен, принце? Ти си най-добрият сред кшатриите и си велик герой. Заедно ще победим Куру и ще спасим кравите. Дръж юздите и да влизаме в боя.“

Бхуминджая още трепереше от ужас, но започна да събира кураж от решителността на Арджуна. Той седна в колесницата и пое юздите. Арджуна му каза да я закара под голямото дърво край крематориума. Той искаше да си вземе своя Гандива, преди да се изправи срещу Кауравите.

Когато колесницата пое, този път с Арджуна отзад, Куру започнаха да разговарят помежду си. Всички те подозираха, че така нареченият евнух действително е Арджуна. В присъствието на Дурьодхана, Бхишма и Карна, Дрона каза: „Виждам много лоши предзнаменования. Наоколо фучат силни ветрове, хвърляйки прах и чакъл в лицата на войниците ни. Небето е обвито в мрак, гъсти и тъмни облаци се събират над главите ни. Небесните ни оръжия сякаш ще изскочат от ножниците, конете ни проливат сълзи. Навсякъде грозно вият чакали. Всички тези знаци предвещават беда. Защитавайте себе си и внимателно подредете войската. Очаквайте страшна сеч и пазете кравите. Онзи велик воин с лък, в дрехите на евнух, несъмнено е Партха. О, герои, със сигурност онзи мъж в женски дрехи е Кирити, чиято колесница носи флаг с образа на Хануман, унищожителят на градините на Ланка. Изпълнен с негодувание след дългия си престой в гората, днес той ще всее опустошение в боя. Не виждам никой способен да му попречи да ни разгроми и да отведе обратно кравите.“

Докато Дрона говореше, Карна се разгневи: „Защо винаги ни подценяваш, а хвалиш Арджуна? Той не струва дори на една шестнайсета от мен или от Дурьодхана.“

Но Дурьодхана се усмихваше: „Ако това е Партха, о, Радхея, аз съм си свършил работата. Открили сме Пандавите, преди да изтече напълно последната им година. Сега ще трябва да се върнат в гората. Ако някой друг се крие в тези дрехи на евнух, скоро ще го поваля на земята с острите си стрели.“

Колесницата на Арджуна скоро достигна голямото дърво и се скри от погледа на Кауравите. Партха каза: „Качи се на дървото, Принце, и свали ето онзи вързоп там. В него са оръжията, които са ми нужни. Твоят лък и стрелите ти няма да издържат на силата на ръцете ми, когато, обхванат от гняв, сразявам враговете. Тук са оръжията на Пандавите, а сред тях и лъкът Гандива, огромен като палмово дърво и украсен със злато. Той е безукорен божествен лък и може да издържи всякаква тежест.“

Бхуминджая погледна към вързопа високо на дървото: „Чувал съм, че там е завързан труп. Как бих могъл аз, който съм принц, да докосвам подобна нечистотия?“

„Не се бой, Принце. Това не е труп. Във вързопа има само оръжия. Свали ги долу! Не бих те карал да вършиш прокълнато нещо; нали си роден в благородно семейство и си наследник на царя на Матся!“

С неохота Бхуминджая се качи на дървото. Той отсече въжетата на вързопа с меча си и го свали на земята, превит под тежестта му. Арджуна му каза да развие пакета и принцът махна покривалото от еленовата кожа. Когато оръжията се показаха, те блеснаха като слънце. Бхуминджая ахна. Сияйните оръжия наподобяваха съскащи змии. Принцът бе поразен от благоговение. Той посегна да ги докосне и попита: „На кой светъл герой принадлежи този лък със стотици златни инкрустации? А чий е този, украсен с блестящи златни слонове? Несъмнено могъщ герой е онзи, който притежава третия лък, изрисуван с три сияйни слънца?“

Бхуминджая внимателно вдигаше блестящите оръжия. Двата неизчерпаеми колчана на Арджуна лежаха край мечовете на Накула и Сахадева, чиито ръкохватки бяха изработени от злато. И двата бяха обвити в ножници от кожа на тигър. Арджуна обясни чии са оръжията.

Бхуминджая внимателно вдигна блестящите оръжия.

„Лъкът, за който първо попита, е Гандива. Той е равен на стотици хиляди други лъкове и е обожаван дори от боговете. Първо го е носил Брахма, после Индра и Сома, а сега Арджуна го е получил от Варуна. Лъкът, който лежи до него и е украсен със стотици златни животни, принадлежи на Юдхищхира, а огромният лък край него е на Бхима. Колчаните, пълни с пернати стрели, остри като бръснач, са на Арджуна. Тези стрели никога не свършват по време на битка. Мечът, който лежи край колчаните и носи емблема с черна жилеща пчела, също принадлежи на Арджуна.“

Арджуна описа всяко оръжие и собственика му на смаяния принц. Когато свърши, Бхуминджая попита: „Тези оръжия са едновременно прекрасни и страшни, но къде са притежателите им? Къде е Арджуна, къде е благородният Юдхищхира? Къде всъщност са близнаците и най-могъщият сред хората, Бхима? Не чухме нищо за тези герои, способни да унищожат всеки враг, но изгубили царството си в игра на зарове. Къде е Драупади, перлата сред жените, която вярно ги последва в горите?“

Тогава Арджуна разкри на принца своята самоличност, както и тази на братята си. Принцът го гледаше поразен. Никога не бе заподозрял това, което сега бе така очевидно. Могъщият Валлабха със сигурност можеше да е Бхима, а Канка винаги излъчваше такова благородство, което го отличаваше сред останалите придворни. Нямаше съмнение, че би могъл да е Юдхищхира. Но принцът трябваше да се убеди.

Той каза на Арджуна: „Ще повярвам на думите ти, ако си способен да ми изброиш десетте имена на Арджуна, които знам отпреди.“

Арджуна отговори: „Тъй като завладях много държави и спечелих богатствата им, ме наричат Дхананджая. Понеже никога не се завръщам от битка, без да съм победил враговете си, ме наричат Виджая. Конете ми са бели, затова ме наричат Шветавахана. Родил съм се, когато съзвездието Уттара Пхалгуна е било в асцендент, затова ме наричат Пхалгуни. Понеже нося сияйна корона, дадена ми от Индра, ме наричат Кирити. Понеже е страшно да бъда видян в битка, ми казват Бибхатсу. Наричат ме Савясачи, защото мога да обтягам лъка и с двете си ръце. Понеже никой не може да се доближи до мен и да ми устои, познават ме като Джишну. Арджуна ме наричат заради това, че винаги извършвам светли и чисти дела. А от обич към смуглото момче, баща ми ме наричаше Кришна. Това са десетте ми имена, о, Принце.“

Бхуминджая се хвърли в нозете на Арджуна с протегнати ръце: „Какво щастие е за мен, че те видях, о, Дхананджая. Моля те, прости ми всичко, което може би съм ти казал в невежеството си. Ти заслужаваш почитта ми. Целият ми страх изчезна и аз съм готов да ти бъда колесничар. Моля, заповядвай ми!“

„Ще се сражавам с Кауравите и ще ви върна добитъка. Не се съмнявай в това“, каза Арджуна, докато пристягаше колчаните си. „Тази колесница ще бъде за теб цитадела, ръцете ми ще бъдат крепостните й валове, а Гандива — непревземаемата й защита. Просто я управлявай и не се страхувай.“

Принцът сложи оръжията на Пандавите в колесницата. „След като ти си на тази колесница, как бих могъл да се страхувам? Просто се удивявам как си приел да се предрешиш на евнух. Вижда ми се невъзможно човек с твоята храброст и сила да приеме подобен вид.“

Арджуна се усмихна: „Спазвах един обет както за да добия религиозни заслуги, така и за да удовлетворя нечия воля. Сега този обет приключи, Принце.“

Пандавите бяха изчислили, че пълният срок на тяхното изгнание изтича същия този ден. Затова Арджуна бе разкрил самоличността си пред принца без страх и сега щеше да се сражава открито срещу Кауравите. Той погледна впрегнатите в колесницата жребци и попита: „Тези коне участвали ли са в битка?“

„Тези коне са равни на четирите жребци, теглещи колесницата на Кришна — отговори гордо принцът. — Самият аз съм опитен колесничар, не по-малко умел от Дарука или Матали. Ще се врежа във вражеските редици с такава скорост, че те няма да успеят дори да видят колесницата.“

Арджуна кимна и свали гривните си, после си сложи ръкавици до лакътя от кожа на игуана. Като привърза назад косите си с парче бял плат, той се качи на колесницата и помисли за небесните си оръжия. Те се явиха в ума му и казаха: „Тук сме, сине на Панду. Готови сме да последваме заповедите ти.“

„Всичките сте в паметта ми“, зарадва се Арджуна. Мисълта за битка с Дурьодхана го изпълваше със свеж ентусиазъм и сили. Тринайсет години бяха дълго време за чакане. Най-после щеше да има възможността да използва оръжията, с които се бе сдобил от боговете. Той вдяна тетивата на Гандива и силно я дръпна, а вибриращият звук прокънтя, сякаш се сблъскваха две планини. Земята потрепери, дърветата се разлюляха, а от небето западаха метеори. Когато Куру чуха ужасяващия звук, те разбраха, че това със сигурност е Арджуна с неговия Гандива.

Арджуна свали флага с образа на лъв и започна да медитира над Агни. Тогава от небето падна божествено знаме, извезано със сърма, носещо облика на Хануман. След като почтително го обиколи, той го вдигна на пилона на колесницата. После нареди на Бхуминджая да потегля и колесницата пое на север към Кауравите. Арджуна наду седефената си раковина с цялата си мощ. Тя заехтя с такъв гръмовен тътен, че конете му се свлякоха на колене. Поразен от ужас, принцът падна на пода на колесницата.

Арджуна го успокои и му каза да събере кураж: „Ти си кшатрия и син на велик цар. Защо тогава се разтрепери от този звук и изгуби управление над конете? Много пъти си слушал звуците на битката, на тръбенето на мощни раковини и тромпети. Защо се плашиш като обикновен човек?“

Принцът стана и пое юздите. Като изправи отново конете на крака, той отговори: „Несъмнено съм слушал тръбенето на много раковини, но никога нещо подобно. Нито някога съм чувал лък да кънти като Гандива. Този небесен флаг също ме изпълва с удивление. Маймуната сякаш е жива и всеки миг ще скочи от знамето. Аз съм просто изумен.“

Арджуна се разсмя: „Стой стабилно на колесницата и дръж здраво юздите, защото отново ще надуя раковината.“

Той протръби с раковината и пак опъна тетивата на лъка си. Двата звука се сляха, преизпълвайки четирите посоки, и сякаш разцепиха планините. Принцът с усилие остана на мястото си и едва удържа ужасените коне.

Чувайки отдалеч страховитите звуци, предизвикани от Арджуна, Дрона се обърна към Дурьодхана: „Няма никакво съмнение, че Савясачи идва да ни срещне в бой. Сега виждам дори още по-зловещи знамения, предвещаващи страшно бедствие за Куру. Армията ти изглежда безрадостна, войниците сякаш ридаят. Всичките ни най-добри воини стоят неподвижни, като че ли са останали без сили. Плащ от мрак сякаш обгръща войските ни. Нека се приготвим за битка. Когато Партха пристигне, ще съжаляваш за действията си.“

Дурьодхана се намръщи. Той се приближи към Бхишма и каза: „Дядо, изглежда открихме Пандавите преди да изтече изгнанието им. Условието беше, че ще трябва да се върнат в гората, ако ги открием през последната година. Ако това наистина е Бибхатсу, тогава ще се наложи да отидат за още дванайсет години в джунглите. Трябва внимателно да пресметнеш срока, о, Бхишма, за да няма никакво съмнение.“

Дурьодхана се огледа наоколо. В далечината се виждаше прахът, вдигнат от колесницата на Арджуна. Принцът здраво стисна лъка си. „Който и да идва насреща, независимо дали е Арджуна или царят на Матся, днес ще трябва да се сражаваме. Защо тогава нашите водачи са насядали, обхванати от паника в колесниците си? Ние сме много, а отсреща се задава един-единствен воин. Разказите на учителя ни за знамения и бедствия са неуместни. Споразумението ни със Сушарма беше, че ще го подкрепим в битката срещу Вирата. Трябва да спазим обещанието си. О, Бхишма, подреди войската в боен ред. Опасявам се, че Дрона е обхванат от обич към врага ни. Как би могъл той да ни води или закриля в този труден час?“

Карна бе застанал близо до Дурьодхана. Той заговори с висок глас, така че всички водачи на Куру да го чуят: „Всички вие сякаш се изплашихте щом видяхте Арджуна. Нима не знаете, че Арджуна не може да се сравнява с мен? След толкова време в горите той няма да има сили за битка. Както ученият брамин получава милостиня, така и той много скоро ще получи от мен хиляди стрели. Като убия Арджуна, аз ще изплатя дълга си към Дурьодхана. Днес ще угася пожара на този Пандава, който гори с маслото на оръжията и поглъща всички врагове. Безпогрешните ми стрели ще пронижат Партха като змии, влизащи в мравуняк. Ще го видите повален на земята като хълм, покрит със златисти цветчета карникара. С мощните си копия ще сваля тази кряскаща маймуна от знамето му и ще разтроша колесницата му на парчета. Ако искате, се бийте редом с мен, ако не искате — вървете при кравите. И сам мога да се справя с Арджуна.“

Крипа изгледа презрително Карна: „О, Радхея, порочният ти ум винаги жадува за битки. Никога не взимаш под внимание времето, мястото и обстоятелствата. Мъдрите хора избират войната едва когато всички останали средства са изчерпани, и когато знаменията са благоприятни. Как би могло за нас да е благоприятно да се изправим срещу Партха? Той сам срази гандхарвите и сам отблъсна небесните войнства и боговете в Кхандава. И отново сам победи могъщите нивата-кавачи и калакани. Без никаква помощ Арджуна безстрашно отвлече Субхадра насред Ядавите, предизвиквайки гнева на непобедимия Баларама. А сега той идва насреща ни, след като е практикувал въздържание в гората и се е сдобил от боговете с всички божествени оръжия.“

Колесницата на Арджуна бе спряла на известно разстояние от тях. Армията на Кауравите бе подредена в боен ред срещу него. Начело на войската Крипа продължаваше да говори поучително на Карна, който се гневеше, изправен на колесницата си, държейки в готовност големия си лък.

„Всеки, който иска да се сражава сам срещу Арджуна, е безумец — каза Крипа, докато слагаше ръкавиците си. — Той не се различава от човек, желаещ да преплува океана с камък, вързан на шията. О, Карна, защо се хвалиш като глупаво дете? Искаш да изтръгнеш зъбите на разгневена змия с голи ръце или да минеш през огромен пожар, след като си намазал тялото си с масло и си се облякъл в коприна. Партха ще премине през редиците ни като Ямараджа със своя жезъл в ръка. Нека армията ни, облечена в брони, се приготви. Нека ти, аз, Дурьодхана, Бхишма, Дрона и синът му се бием рамо до рамо. Може би ако шестимата сме единни и войската ни подкрепя, все още имаме шанс, макар че се съмнявам дори в това.“

Ашватхама изтегли своята колесница зад баща си. Той бе чул думите на Карна и също му каза иронично: „Все още нищо не сме постигнали, Карна. Нито сме отвели кравите, нито сме победили врага. С какво тогава се хвалиш? Великите герои дори след като са спечелили много битки и са завладели велики царства, не споменават и дума в своя възхвала. Всъщност мълчанието е характерно за истински могъщите. Огънят гори мълчаливо, слънцето грее мълчаливо. Земята носи товара си от подвижни и неподвижни същества, без да каже и дума.“

Могъщият Ашватхама, който винаги се дразнеше от безочието на Карна, сега бе особено разгневен от неговото пренебрежение към Дрона. Изправен на колесницата си с длан върху дългия си меч, той на висок глас укоряваше Карна, споделяйки бащините си чувства: „Та кой кшатрия на земята би се гордял, че се е сдобил с царство чрез измама на хазарт, освен злия и порочен Дурьодхана? Посочи ми една-единствена битка, в която ти или той сте победили Арджуна или някой от братята му? В коя битка завладяхте Индрапрастха? В кое сражение спечелихте Драупади, злодеи, че да я довличате в събранието по време на месечния й цикъл, облечена само с една дреха? Вие подкопахте корена на голямото дърво, което беше династията Куру. Арджуна и братята му никога няма да ви простят оскърблението към Драупади.“

Ашватхама се вгледа в колесницата на Арджуна, която чакаше в далечината, и си спомни дните, прекарани заедно в школата на неговия баща. Арджуна винаги бе любимецът на Дрона, което дълбоко го бе наранявало, но той нямаше съмнение в бойните умения на Арджуна. Ашватхама бе принуден постепенно да признае, че е след него. Нямаше воин на света, равен на Арджуна в стрелбата с лък. Скоро щеше да стане ясно, че дръзките думи на Карна не са нищо повече от празно самохвалство.

Поглеждайки отново към Карна, Ашватхама продължи: „Арджуна никога не напуска битката, дори да е изправен срещу ракшаси, гандхарви или асури. Към когото и да се обърне, той пада поразен като дърво, съборено от размаха на крилете на Гаруда. Кой не би прославил Партха, който те превъзхожда по храброст, който не е по-малко ловък стрелец с лък от Индра и е равен дори на самия Кришна в битка? Предупрежденията на баща ми трябва да бъдат чути. Обичта му към Арджуна не бива да бъде укорявана, защото мъдрите казват, че ученикът е като син.“

После Ашватхама се обърна към Дурьодхана: „О, горделивецо, сражавай се с Арджуна по същия начин, както го срази на зарове. Нека твоят вуйчо Шакуни покаже сега истинската си храброст в истинска битка. Гандива не хвърля зарове, а смъртоносни стрели, толкова страховити, че са способни да разтрошат планини и да пронижат цялата земя. Богът на смъртта, богът на вятъра или богът на огъня може и да оставят нещо след себе си, но разгневеният Арджуна не оставя нищо. Можеш да го предизвикаш, щом желаеш, подкрепян от суетния син на колесничаря. Но що се отнася до мен самия, аз не виждам смисъл да се бия с Дхананджая.“

Бхишма бе изслушал думите на всички. Той бе сигурен, че именно Арджуна бе този, който стои пред тях, преоблечен като евнух. Старият Куру копнееше да го прегърне отново. За него бе трагедия, че трябва да се изправи срещу Арджуна на бойното поле. Несъмнено дългът на кшатриите бе тежък и болезнен. Нямаше как сражението да се избегне. Арджуна със сигурност нямаше да пренебрегне воинския си дълг. Кауравите трябваше да обединят всичките си сили, за да се изправят насреща му в битка. Споровете им единствено щяха да ги разсеят и отслабят, подарявайки лесна победа на Арджуна.

Бхишма погледна към колесницата на Арджуна и каза: „Синът на Дрона е прав, също както и Крипа. Карна се хвали единствено за да ни подбуди да изпълним кшатрийския си дълг. Никой мъдър човек не би намирал недостатъци на учителя си. По мое мнение трябва да се сражаваме. Кой не би се поколебал, изправен пред противник, могъщ и сияен като слънцето? Думите на Карна би трябвало единствено да ни вдъхнат смелост. Прости му, Ашватхама. Предстои ни сериозна битка. Синът на Кунти чака, няма време за разногласия. Мъдреците казват, че сред всички опасности, пред които може да се изправи една армия, най-страшната е разединението между водачите. Ашватхама е прав. Трябва да вземем под внимание предупреждението на Дрона, защото Арджуна е най-добрият сред воините.“

Дурьодхана се обърна към Дрона с допрени длани: „О, учителю, умоляваме те да ни простиш, че се усъмнихме в теб. Нека се помирим. Когато ти си доволен, всичко е постижимо.“

Дрона стоеше на колесницата си, сияен в ясната си ризница: „Думите на Бхишма ме успокоиха. Дядото е прав. Трябва внимателно да се подредим в боен ред и да защитаваме Дурьодхана. Сигурен съм, че това е Арджуна и не считам, че би го удовлетворило просто да върне кравите на Вирата. Убеден съм също и че не би ни се разкрил, ако изгнанието не бе изтекло. Кажи ни мнението си, Бхишма.“

Бхишма вече бе изчислил срока. Също както Дурьодхана, и той бе обмислил внимателно новините на шпионите в Хастинапура и бе стигнал до заключението, че Пандавите най-вероятно са във Вирата. Виждайки колесницата на Арджуна, от очите му бликнаха сълзи: „Синовете на Кунти не са алчни и никога няма да извършат нещо в разрез с добродетелта — каза той. — Те всичките са благородни. Няма съмнение, че ще спазят думата си, щом ги води Юдхищхира. Те не желаят да спечелят царството с непочтени средства. Защо иначе не проявиха храбростта си още по време на играта на зарове? Пандавите по-скоро биха умрели, отколкото да изрекат неистина. Според моите изчисления, срокът на изгнанието им е изтекъл. Затова мисля, че скоро ще ги видим и петимата, и ако Дурьодхана не им върне царството, тази среща ще е на бойното поле.“

Дурьодхана изглеждаше така, сякаш всеки миг ще избухне в пламъци. Тъмните му очи стрелнаха Бхишма и той заговори с нисък тон: „Няма да върна царството на Пандавите. Дядо, моля те подготви армията за битка.“

Бхишма отговори сериозно: „Трябва да действаме с внимание. Още не съм виждал битка, в която е сигурно, че едната страна ще победи, а другата ще загуби. Сега сме изправени пред Виджая. Затова предлагам, Царю, да си тръгнеш с половината армия. Отведи със себе си кравите, а аз заедно с другите водачи на Куру ще останем да удържаме Арджуна.“

Дурьодхана се съгласи. Като остави Бхишма начело на половината армия, той се оттегли с останалата половина, подкарвайки пред себе си кравите. Бхишма стоеше заобиколен от Дрона, Крипа, Карна и Ашватхама. Той ги подреди в различни позиции в готовност за битка. Тогава видяха да приближава колесницата на Арджуна. Чувайки звука от опънатата тетива на лъка му, наподобяващ гърма на буреносни облаци, Дрона каза: „Няма съмнение, че това е Гандива. Никой друг лък не кънти така. Разгледайте внимателно знамето на колесницата. Ще видите божествената маймуна, надаваща ужасяващи крясъци. Знайте със сигурност, че това насреща е не друг, а Арджуна.“

Докато Дрона говореше, две стрели прелетяха през небето и паднаха в колесницата пред нозете му. Други стрели докоснаха колесниците на Бхишма и Крипа.

„Виждайки наставниците си след толкова дълго време, Партха ни поднася почитанията си — каза Дрона, като вдигна длан да благослови Арджуна. — Синът на Панду блести насред бойното поле като добре подхранван жертвен пламък. Бъдете готови, защото със следващите си стрели той няма да отдава почитанията си.“

39.
Битката във Вирата

Изправен върху колесницата си само на няколкостотин метра от Кауравите, Арджуна нареди на принца да поспре, за да разгледа вражеските позиции. Бхуминджая се взираше с изумление в армията, изправена насреща им. „Кои са тези герои, подобни на планини, издигащи се сред могъщ океан?“ — попита той.

„Онзи, чийто флаг е със символ, изобразяващ златна кана, е Дрона — отговори Арджуна. — Аз винаги го почитам. Трябва да заобиколиш колесницата му, а аз ще стрелям срещу него само ако той първи ме нападне, тъй като такъв е дългът на кшатриите.“

Арджуна посочваше всяка една от водещите колесници: „Героят, облечен в ризница от тигрова кожа на колесницата, теглена от червеникави коне, е Крипа. Днес аз ще му покажа с каква лекота умея да боравя с оръжията. Воинът край него, със знаме, изобразяващо лък, е Ашватхама. Той е синът на учителя ми, затова също заслужава почитта ми. Онзи със златната броня, чиято емблема е змия на златист фон, е Дурьодхана. Той е винаги злонамерен към Пандавите. Непосредствено зад него стои воин, сияен като пламък, чиято емблема е здраво въже за връзване на слонове — това е злият Карна. Бъди внимателен, когато се доближаваш към него, защото той винаги ме предизвиква на бой.“

Арджуна посочи колесницата, която стоеше точно зад четирите, които бе описал: „Славният герой със синия флаг, на който са изрисувани златна палма и пет звезди, засенен от бял слънчобран, е синът на Шантану, Бхишма, нашият дядо. Кауравите винаги се отнасят към него с царски почести, затова той следва Дурьодхана. Към него ще препускаш в краен случай, защото той никога не би ме наранил.“

След като наблюдава армията известно време, Арджуна каза на принца да потегли. Докато поемаха, той видя как Дурьодхана се отделя от войската и тръгва на юг, последван от половината армия. Арджуна заповяда на Бхуминджая да го последва: „Ще се заема с Дурьодхана, защото ако го победим, ще сме постигнали целта си.“ После започна да изстрелва стрели към тримата възрастни воини, които ги пресрещнаха на полесражението.

Крипа видя как колесницата на Арджуна промени посоката си и веднага разбра намерението му. „Бързо да пресрещнем Пандава! — извика той. — За какво ще ни е цялото богатство на матсите, ако Дурьодхана потъне като пробита лодка сред водите на Партха?“

Арджуна изстрелваше стотици хиляди стрели, които покриваха войските на Куру като рояци скакалци. Воините не виждаха нищо и се объркаха. Неспособни дори да избягат, те възславиха храбростта на Арджуна. Земята и небето тътнеха от тетивата на Гандива и от екота на Арджуновата раковина. Синът на Вирата умело маневрираше с колесницата и пресече пътя на Дурьодхана, като му попречи да избяга с кравите. Когато Арджуна го притисна, стадата хукнаха обратно към града, а Дурьодхана бързо се върна под прикритието на останалите пълководци.

След като спаси кравите на Матся, Арджуна каза: „Нека засега да оставим страхливия Дурьодхана, който побягна, за да спаси живота си. Знам, че проклетият Карна жадува да се сражава с мен, както слонът желае да се бие с друг слон. Нека го намерим, принце, и аз ще сломя гордостта му. Безочието му нараства под закрилата, която му осигурява Дурьодхана.“

Принцът обърна колесницата и препусна към центъра на бойното поле, откъдето се виждаха всички водачи на Куру. Четирима от братята на Дурьодхана се спуснаха насреща му. Те изпращаха стрелите си към него в неспирни вълни, но Бхуминджая избягваше летящите остриета с ловкото си маневриране. Същевременно Арджуна изстрелваше собствените си блестящи стрели, които покриваха колесниците на Кауравите. Но, спомняйки си обета на Бхима да унищожи всички синове на Дхритаращра, Пандава избягваше да ги убива.

Други могъщи герои се спускаха с рев към Арджуна, обсипвайки го с дъжд от оръжия. Един цар на име Шатрунтапа го атакува с такава сила, че възпря хода на колесницата му. Арджуна изчезна под градушката от стрели, които разгневеният Шатрунтапа изстрелваше. Ранен от нападението, Арджуна също пламна от гняв. Той обтегна Гандива до ухото си, освобождавайки пет смъртоносни стрели, които убиха четирите коня и колесничаря на Шатрунтапа. С други десет безпогрешно насочени стрели, той разкъса бронята на царя, отсичайки ръцете и главата му. Шатрунтапа се строполи на земята като планински връх, разбит от гръмотевица.

Арджуна се обърна към останалите воини на Куру, които го притискаха. Той сякаш танцуваше на колесницата си, докато изстрелваше златоперите си стрели. Във всички посоки от него летяха потоци стрели. Преминавайки през редиците на кауравската армия, той наподобяваше горски пожар, поглъщащ дърветата в края на лятото. Полесражението бе ужасяващо на вид с осакатените тела на воините и с повалените навсякъде животни. Пищяха слонове, коне цвилеха в ужас. Ревът на войските и екотът на раковини и тромпети увеличаваше шума. Над всички тези звуци се извисяваха страховитите крясъци на Хануман от флага на Арджуна.

Приближавайки към Карна, Арджуна бе нападнат от неговия брат. Пандава веднага уби конете му и със стрела със сърповидно острие обезглави воина непосредствено пред очите на Карна. Като видя брат си да пада като изтръгната из корен палма, Карна се спусна с яростен вик към Арджуна. С дванайсет стрели той прониза Пандава и Бхуминджая, както и всичките им коне. Арджуна отвърна с цялата си мощ, както Гаруда се нахвърля върху змия. Виждайки започващия двубой, останалите Куру се отдръпнаха настрани да гледат.

Арджуна изпрати гъст порой стрели срещу Карна, но той ги парира със своите, обсипвайки Арджуна с хиляди острия. Със сияйната си броня и стоманени стрели, Карна приличаше на огън, изригващ поройни искри. Като го видяха да удържа Арджуна, останалите Каурави завикаха от радост, приветствайки се и надувайки раковините си. Арджуна не искаше да слуша подобна възхвала и удвои силата, с която се сражаваше. Двамата воини се обсипваха със стотици хиляди стрели. На наблюдаващите им се струваше, че сякаш слънцето и луната си съперничат зад тъмните облаци.

Карна не спираше да се опитва да убие конете и колесничаря на Арджуна, но Арджуна всеки път отбиваше стрелите му със своите. Двамата воини изстрелваха стрелите си с неописуема бързина; трудно бе да се проследи как ръцете им опъваха лъковете. Карна сипеше неспирен порой от стрели, които наподобяваха слънчевите лъчи, обливащи земята. Постепенно обаче Арджуна взе надмощие над своя противник. Докато възпираше стрелите на Карна, той го пронизваше със своите бързокрили остриета по цялото тяло, ранявайки ръцете, бедрата, гърдите и главата му. Лишен от своята естествена непробиваема ризница, Карна бе ранен тежко от атаката на Арджуна. Най-сетне той изостави битката и побягна като слон, победен от друг.

С оттеглянето на Карна останалите Куру начело с Дурьодхана се спуснаха срещу Арджуна. Без да трепне, Арджуна посрещна атаката им. Той освобождаваше различни небесни оръжия, изпълвайки цялото небе със стрели. Под пороите на оръжията му не се виждаше нито една част от бойното поле. Бе невъзможно дори да се гледа към Арджуна в гнева му. Той приличаше на огъня в края на космичното проявление. Сражавайки се като свръхчовешко същество, той всяваше опустошение сред враговете си. Стрелите му падаха точно там, накъдето бяха насочени, лъкът му бе постоянно извит в пълен кръг. Армията на Куру отстъпи ужасена назад, а войниците боготворяха Арджуна в сърцата си. Оцелелите воини и слонове се разбягаха във всички посоки. Навсякъде се виждаха разбити колесници, а телата на колесничарите и героите лежаха повалени наоколо.

В небесата боговете, гандхарвите, сиддхите и ришите се събраха да наблюдават сражението на Арджуна. Уханието на райските им гирлянди полъхна над бойното поле, сякаш дърветата ненадейно бяха разцъфнали в невидима пролет. Дрехите, украшенията и ясните им колесници озариха цялата област с лъчисто сияние. Небето блестеше, неописуемо красиво на вид. Сред всички богове стоеше Индра, взрян с обич в сина си.

Арджуна огледа разгромената армия и видя Дрона. Изпълнен с нежност към учителя си, той нареди на Бхуминджая да насочи колесницата към него: „О, принце, Дрона завинаги заслужава почитта ми. По интелигентност той не се различава от Шукра, учителя на дайтите, а в нравствените си познания не отстъпва на Брихаспати. Изучавал е всички Веди и е особено опитен в изкуството на стрелбата с лък. Той винаги проявява себеконтрол, правдивост, състрадание и прошка. Искам да се сражавам с него, затова внимателно го доближи.“

Принцът подкара конете, а Арджуна наду раковината си. Дрона го видя да приближава и вдигна собствената си раковина, издавайки мощен звук. Екотът на двете раковини се сля сякаш в звъна на хиляди тромпети. Червените коне на Дрона се вдигнаха на задни крака и бързо понесоха напред колесницата му. Като видя учителя си да наближава, Арджуна се изпълни с радост. Оставяйки настрана лъка си, той се провикна: „О, благородни, срокът на изгнанието ни в гората изтече и сега ние жадуваме за отмъщение. Не бива да ни се гневиш. Няма да те нападна, неудържими, ако ти не ме атакуваш пръв.“

Дрона се усмихна на любимия си ученик. Без да отговори, той вдигна инкрустирания си със злато лък и пусна повече от двайсет стрели наведнъж. Арджуна на мига грабна лъка си и ги отби с поразителна бързина. Дрона покри колесницата му от всички страни с хиляди стрели. Бхуминджая бързо обърна конете и препусна надалеч от Дрона, докато Арджуна ловко отбиваше стрелите му. И двамата призоваха небесните си оръжия и разпростряха мрежи от стрели за изумление на смаяните войници. На бойното поле се явяваха оръжие след оръжие, докато двамата воини изричаха свещените мантри на съответните божества. От лъка на Дрона политаха пламтящи главни и огнени дискове, но Арджуна разбиваше всичките. Той изстрелваше дори още повече стрели с издължени острия срещу учителя си. Дрона, който не спираше да се усмихва, ги съсичаше насред полета им.

Воините на Куру викаха от възхищение, станали свидетели на храбростта на гуру и на неговия ученик, удивлявайки се на суровостта на кшатрийския дълг, който ги заставяше да се изправят един срещу друг.

Докато се сражаваше с Дрона, Арджуна едновременно с това удържаше и атаката на Кауравската армия. Стрелите му се сипеха върху й като мълнии. Докато острите като бръснач остриета поразяваха коне, слонове и войници, свистенето им наподобяваше падаща каменна лавина. По бойното поле лежаха ръце, все още стискащи оръжията, и глави с красиви шлемове. Златни ризници и сияещи парчета от колесници блестяха по земята. Писъците на уплашените войници изпълваха въздуха, докато Арджуна ги атакуваше.

От обич към ученика си Дрона прояви едва малка част от силата си. Той удържаше атаката на Арджуна, пращайки в отговор стена от златопери стрели, които летяха в редици и перцата им се докосваха. Арджуна в отговор изстреля толкова много стрели, че Дрона и колесницата му се скриха от поглед. Онези, които наблюдаваха Арджуна, не можеха да забележат и миг прекъсване, докато изваждаше стрелите, поставяше ги на тетивата и ги изстрелваше. Дори Индра, който го гледаше от небесата, бе смаян. Дрона потъна дълбоко в гъста пелена от стрели, връхлитащи го безспир. Като видяха това, Куру завикаха: „Уви! Уви!“

Ашватхама пламна от гняв и се хвърли срещу Арджуна, извиквайки предизвикателството си. Пандава се обърна към него, оставяйки на Дрона възможност да се оттегли. Ловкият в боя Ашватхама изстреля стрела, която разсече вечнокънтящата тетива на Гандива. Като видяха този свръхчовешки подвиг, боговете в небесата възкликнаха: „Браво! Добър изстрел!“ Ашватхама успя и да рани Арджуна с няколко островърхи стрели, украсени с пера от птица канка.

Арджуна се засмя и вдяна нова тетива на лъка си. Последва свиреп двубой между ученика и сина на Дрона, който караше косите на наблюдаващите отстрани воини да настръхнат. Двубоят приличаше на сблъсък между два подлудени слона. Те се уцелваха един друг с болезнени стрели, приличащи на просъскващи из въздуха змии. Но стрелите на Ашватхама скоро свършиха, докато колчаните на Арджуна бяха неизчерпаеми по благословията на бога на огъня.

Щом Ашватхама се оттегли, в битката се върна Карна, обтягайки тетивата на лъка си с гръмотевичен тътен. Арджуна се вгледа в него с почервенели очи. Надявайки се да го убие, той го обсипа с хиляди стрели, а после се провикна: „Е, Карна, дойде време да докажеш самохвалните си думи. Колко пъти суетно си заявявал, че няма равен на теб в битка. Като се биеш с мен днес, ще познаеш предела на силите си и никога вече няма да пренебрегваш останалите. Без никакво уважение, ти си позволи да изговориш много остри думи. Опитай се да оправдаеш всички оскърбления, които ми отправи в събранието. Ти не можеш да ме победиш. Пожъни сега резултата от оскърблението, която нанесе на Драупади. Единствено добродетелта ме възпря в онзи ден да не дам воля на ужасяващата си мъст. Днес ще усетиш силата на сдържания в мен цели тринайсет години гняв. Сражавай се, окаян грешнико, и нека Кауравите станат свидетели на гибелта ти.“

Карна презрително се усмихна: „Докажи себе си в битка, Партха. Цял свят знае, че повече говориш, отколкото действаш. В резултат на слабостта и безсилието ти, Кауравите те принудиха да страдаш. Недей да си търсиш извинения. Сега, когато те атакувам с неустоимите си оръжия, всички ще видим каква е силата ти. Дори сам Индра да дойде да се сражава редом с теб, няма да успееш да избягаш.“

Арджуна отговори иронично: „Ти си този, който винаги е бягал от мен, затова и още си жив и изричаш тези безсмислици. Дори днес, въпреки че ме видя да убивам брат ти, ти побягна. С каква сила се гордееш тогава?“

Обтягайки Гандива в полукръг, Арджуна бързо освободи дузини, способни да пронижат дори ризница стрели, сияйни като пламъци. Карна с лекота ги пресрещна със своите, парирайки всяка една. Отново между двамата воини се простря мрежа от стрели. Карна пускаше свистящите си стрели с безпогрешна точност, пронизвайки ръцете и дланите на Арджуна. Неспособен да търпи атаката, Арджуна разкъса тетивата на лъка му с една сърпоглава стрела. Карна отвърна с поредица от стрели, които накараха Арджуна да изпусне Гандива. Като възвърна бързо самообладанието си, Арджуна изстреля няколко остри като бръснач стрели, които разсякоха лъка на Карна на парчета. Карна грабна нов лък и пусна една страшна стоманена стрела, наподобяваща копие, но Арджуна я свали още щом излетя от лъка на Карна.

Пет-шест могъщи воини се притекоха на помощ на Карна, но Арджуна ги уби всичките. Пандава обтегна тетивата на лъка до ухото си и изстреля четири стоманени стрели, които убиха конете на Карна. С друга мощна стрела той го улучи в гърдите и сякаш отекна взрив. Стрелата прониза бронята на Карна и проникна в тялото му. Той изгуби съзнание и падна по очи в колесницата си, а колесничарят му веднага го прехвърли на друга колесница, отнасяйки го надалеч.

Арджуна и Бхуминджая се разсмяха на поражението на Карна. После Арджуна се огледа наоколо си и каза: „А сега ме откарай там, където се вижда емблемата със златната палма. Там стои дядо ми, синът на Шантану, сякаш безсмъртен. Той също копнее да се сражава с мен.“

Бхуминджая беше на края на силите си. Поемайки си дъх, той отговори: „Не мисля, че ще мога да продължа да управлявам конете ти. Умът ми е смутен, крайниците ми са отмалели. Четирите хоризонта сякаш са разтопени от силата на небесните оръжия, които ти и Кауравите пуснахте. Аз съм извън себе си от гледката и мириса на толкова кръв. Никога досега не съм виждал подобна битка. Грохотът й ме оглуши и съм напълно вцепенен. Тътенът на Гандива, подобен на неспирни гръмотевици, и твоите мълниеносни стрели разкъсаха сърцето ми. Терзая се от страх. Земята сякаш се люлее пред очите ми и дъхът ми ме напуска.“

Арджуна утеши принца: „Ти си принц от царствения род на матсите. Твой свещен дълг е да се изправиш срещу враговете в бой. Събери кураж и ще почерпиш енергия от Върховната Сила. Бог е винаги доволен, когато изпълняваме предписаните си задължения с решителност и твърдост. Управлявай конете още за съвсем кратко. Искам да се срещна с дядо си в бой.“

Принцът се почувства окуражен и подкара жребците напред. Докато колесницата се понасяше през бойното поле към Бхишма, Арджуна продължи: „Битката няма да трае още дълго. Армията на Куру се върти като колело под напора на моите оръжия. Ще накарам река да потече към оня свят; кръвта ще е нейната вода, колесниците ще са водовъртежите й, а слоновете — нейните обитатели. Гората на Куру с клони от глави, ръце и силни гърбове ще бъде изсечена. Имам всички небесни оръжия от боговете. Не се страхувай, принце, защото ще сразя Кауравите и ще ги обърна в бягство.“

Достигайки на пробивно разстояние от Бхишма, Арджуна го обсипа с градушка от стрели. Бхишма търпеливо ги отбиваше, а четирима от братята на Дурьодхана излязоха напред да го защитят. Духшасана се хвърли в свирепа атака срещу Арджуна. Той рани Бхуминджая с огромно копие и прониза гърдите на Арджуна с друго. Арджуна веднага отвърна със златопери стрели, които разбиха лъка на Духшасана на късове и жестоко го раниха в гърдите. Той се оттегли, оставяйки тримата си братя да се сражават срещу Арджуна. Те всички бяха ранени по подобен начин и се наложи също да се оттеглят.

По заповед на Бхишма хиляди воини на Куру обкръжиха Арджуна и го нападнаха. Пандава се въртеше на колесницата си с лък, постоянно обтегнат в окръжност. Понякога той стреляше с лявата, понякога с дясната си ръка. Пламтящи стрели политаха на всички страни, разкъсвайки войските на Кауравите. В боя Арджуна приличаше на изпепеляващото обедно слънце с нетърпимите му лъчи. Воините на Куру скачаха от колесниците си и побягваха, захвърляйки оръжията си. Ездачите обръщаха назад жребците си в ужас. Кауравите се оттегляха с трудност, газейки сред труповете на хора, слонове и коне.

Тогава Дурьодхана, Карна, Крипа, Дрона и Ашватхама се спуснаха всички заедно срещу Арджуна. Те го покриха с толкова много стрели, че не се виждаше и частица от тялото му. Дори насред тази яростна атака Арджуна запази хладнокръвие и призова Агнеястра, извиквайки непобедимата сила на огнения бог. Това оръжие изпрати стотици хиляди горящи стрели и копия срещу Куру и ги отблъсна. Тогава Арджуна отново видя насреща си Бхишма, изправен на своята колесница. Синът на Ганга се усмихваше. В сияйната си ризница той блестеше като снежна планина призори. Дядото вдигна позлатения си лък и изстреля дузина стрели, които улучиха ревящата маймуна върху знамето на Арджуна.

Без да бъде повлиян от обичта, която изпитваше към стария пълководец на Куру, Арджуна хвърли едно могъщо копие, което счупи белия сенник над главата му. С последователни бързи стрели той разкъса флага му и уби двамата воини, които го защитаваха отстрани. После рани конете му и така спря колесницата.

Бхишма се разгневи и започна да извиква божествени оръжия. Силна градушка от проблясващи стрели, копия и пики заваля от небето. Арджуна веднага овладя атаката със собствените си небесни оръжия и отвърна на нападението с порои стрели, обливащи Бхишма, който ги посрещна, както планината посреща облаци. Той ловко разсече всички стрели още в полет и те паднаха на късове по земята.

Битката между Арджуна и Бхишма известно време бушува свирепо, докато Куру гледаха в изумление. Сякаш Индра се сражаваше с царя на асурите, Бали. Никой от двамата не спираше и за миг. Арджуновият Гандива се бе превърнал в огнен кръг, а Бхишма танцуваше на колесницата си като младеж.

Най-накрая Арджуна успя да обърка Бхишма с едно мистично оръжие, изстрелвайки безброй златопери стрели в неспирни вълни. Бхишма политна назад в колесницата, а Арджуна използва възможността да разсече лъка му с една остра като бръснач стрела. Незабавно след това той изстреля десет стоманени стрели с глави като зъби на теленца. Тези смъртоносни остриета пронизаха гърдите на Бхишма. Старият пълководец се вцепени и известно време остана подпрян на пилона на колесницата. Като го видя така безчувствен, колесничарят му обърна колесницата и го отнесе.

По-голямата част от армията на Кауравите бе победена и ако не бе избита, бе побягнала. Едва няколко воини все още стояха на бойното поле. Изгарящ от гняв и унижение, Дурьодхана изведе колесницата си пред Арджуна. С нечовешка сила той хвърли едно златно копие и улучи Арджуна в челото. От главата на Арджуна бликна кръв и синът на Кунти заприлича на планина, изригваща пурпурна лава. Пренебрегвайки раната си, той опъна лъка си и обсипа Дурьодхана със стрели, впиващи се като отровни змии. Двамата братовчеди се сражаваха ожесточено, използвайки всичките си бойни умения.

Братът на Дурьодхана, Викарна, дойде да го подкрепи на слон. Той насочи звяра към колесницата на Арджуна с намерението да я смаже, но Арджуна изви Гандива в съвършен кръг, изстрелвайки желязна стрела, която уцели слона в челото. Тя потъна в главата на животното чак до перата и то падна с писък на земята. Ужасеният Викарна успя да скочи и изтича цели осемстотин крачки до колесницата на брат си Вивингсати.

С още една такава стрела Арджуна улучи Дурьодхана в гърдите. Кауравският принц се свлече на колене, бълвайки кръв, а бляскавата му броня бе огъната и пробита. Като се видя сам срещу Арджуна, Дурьодхана заповяда на колесничаря да се оттегли. Арджуна се разсмя и се провикна след него: „Защо бягаш, герою? Нима се отказваш от славата и името си? Защо тромпетите ти не тръбят както на излизане от Хастинапура? Знай, че аз съм покорният слуга на Юдхищхира и третият син на Кунти. Спомни си подобаващото на цар поведение и се обърни с лице към мен, силноръки!“

Без да поглежда назад, Дурьодхана продължаваше да бяга заедно с братята си, отказали се напълно от опитите си да завладеят царството на матсите. Като си спомни обещанието си към дворцовите дами, Арджуна мина по бойното поле, събирайки скъпите дрехи на падналите воини.

Докато се връщаха към града, Арджуна каза на принца: „Ти си единственият човек, който знае истинската ми самоличност. Може би е по-мъдро да запазиш това в тайна още за кратко. Трябва да кажеш на баща си, че ти си този, който е сразил Куру.“

Арджуна искаше да изчака Юдхищхира да реши кой е точният момент, в който да разкрият самоличността си. Разбирайки това, Бхуминджая отговори: „Не бих могъл да постигна нищо от това, което ти извърши днес, Арджуна. Но няма да издам самоличността ти, докато не получа твоето разрешение.“

Арджуна каза на принца да откара колесницата обратно до мястото за изгаряне. Когато пристигнаха, Пандава се поклони с допрени длани пред Хануман на флага. Маймуната политна в небето и изчезна, а Арджуна вдигна отново лъвското знаме на принца. После постави оръжията във вързопа пак нависоко в дървото и като зае мястото си на колесничар, подкара конете назад към града.

40.
Край на изгнанието

По пладне на деня след победата цар Вирата се завърна в града. Възпяван от бардове, той сияеше насред четиримата Пандави, чиято самоличност все още му бе неизвестна. Когато стигна в двореца си и се настани на своя трон, той попита къде е най-големият му син. Жените в двореца му разказаха какво се бе случило: „С изключителна смелост принцът излезе да се сражава срещу най-добрите воини на Куру. Без никаква друга подкрепа, освен Бриханнала като колесничар, той потегли с обещанието да победи огромната армия на Кауравите и да върне кравите.“

Царят изгледа невярващо жените. Какво, за Бога, си бе наумил неговият син? Страхувайки се от най-лошото, той въздъхна с мъка и каза: „Какво би могъл да направи синът ми срещу Бхишма, Дрона, Карна и Дурьодхана? Освен това, когато Куру научат за поражението на тригартите, те най-вероятно ще нападнат града. Без съмнение ни очаква страшна опасност.“

Царят заповяда на министрите си да подготвят армията за нова битка. „Трябва възможно най-бързо да спасим Бхуминджая и да възпрем Куру, преди да нападнат столицата. С онзи безполезен човек за колесничар едва ли синът ми е още жив.“

Юдхищхира се усмихна, заемайки мястото си близо до царя: „След като Бриханнала му е колесничар, няма от какво да се боиш. Кауравите няма да могат да го победят. Истината е, че дори небесните войнства не биха го победили, щом Бриханнала се намира на колесницата му.“

Царят погледна озадачен Юдхищхира. Не му беше до шеги. Той кършеше длани и мислеше единствено за сина си. Несъмнено Бхуминджая вече бе мъртъв. Безразсъдство бе от негова страна да се впусне в битка, още повече пък и с евнух за подкрепа.

Докато Вирата раздаваше заповеди за събиране на войските, в двореца влезе вестоносец с новината, че Куру са се оттеглили: „Кравите са спасени, а синът ти е добре, както и колесничарят му. Те скоро ще пристигнат в града.“

„Тази вест не е никак учудваща — каза Юдхищхира. — Победата е сигурна за онзи, който е заедно с Бриханнала.“

Царят пропусна забележката на Юдхищхира и радостно каза: „Украсете булевардите със знамена и гирлянди! Почетете всички богове с обилни дарове от цветя и скъпи благовония. Нека останалите ми синове и министрите ми излязат навън, за да посрещнат принца заедно с музиканти и прекрасни танцьорки. Въведете го тържествено тук и нека глашатай на слон да обиколи целия град сред звъна на камбани, за да разгласи победата ни.“

Скоро извън града излезе дълга процесия от хубаво облечени красиви жени; музиканти, биещи на барабани, свирещи на тромпети, цимбали и раковини; брамини, пеещи благославящи химни; и бардове, съчиняващи оди във възхвала на принца.

Преливащ от радост, царят се обърна към Юдхищхира и каза: „Ела Канка, нека поиграем на зарове, докато чакам сина си. С удоволствие ще заложа купища скъпоценности, злато и безброй обсипани с накити жени. Днес щастието ми не знае предел.“

„О, Царю, човек никога не бива да играе хазарт, когато изпитва такава радост — отговори Юдхищхира усмихнат. — Много злини съпътстват хазарта. Великият цар Юдхищхира изгуби царството си, всичките си съкровища и богоподобните си братя в игра на зар. Затова не бих искал да залагам. Но ще играя, щом искаш.“

Царят се разсмя и седна край дъската за зарове заедно с Юдхищхира. Докато играеха, той каза: „Какво ще кажеш за тази вест, Канка? Синът ми сам е сразил непобедимите Куру!“

Юдхищхира отново отговори, че няма нищо изненадващо в това, след като с принца е бил Бриханнала. Царят започна да се дразни: „Защо хвалиш някакъв евнух така, сякаш е по-способен от сина ми? Думите ти ме обиждат, брамине. Защо да не може моят син да е победил Куру? Той е безстрашен и могъщ воин.“

Юдхищхира хвърли сапфирения зар по дъската: „Когато Бхишма, Дрона, Крипа, Дурьодхана и останалите Куру са заедно в битка, не познавам друг воин, който би могъл да се изправи срещу тях, освен Бриханнала. Няма, нито някога ще има някой, който да е равен на него по сила. Той винаги посреща с радост трудни битки.“

Царят внезапно скочи, сграбчвайки зара в гнева си: „Ясно е, че не различаваш правилното от грешното! Непременно трябва да те накажа за това неуважение!“

Вирата хвърли зара по Юдхищхира и го удари в лицето. От носа на Юдхищхира потече кръв и той събра шепите си, за да я скрие. После размени поглед с Драупади, която седеше в двора, и тя бързо донесе кана с вода. С мокро парче плат Юдхищхира спря кръвта.

В този момент при царя дотича втори вестоносец и съобщи, че синът му е дошъл пред вратите на двореца. Забравяйки на мига гнева си, Вирата заповяда веднага да въведат принца.

Докато пратеникът се обръщаше да си върви, Юдхищхира му прошепна: „Нека принцът дойде сам. Кажи на Бриханнала да не влиза.“

Арджуна бе дал обет, че ще убие всекиго, който извън битка пролее кръвта на брат му, и Юдхищхира знаеше това. Видеше ли Арджуна в този момент брат си, Вирата бе загубен.

След минути Бхуминджая влезе в залата, украсен с гирлянди и сандалова паста. Той се поклони в нозете на своя баща и допря длани пред Юдхищхира. Като видя по него кръв, той попита баща си: „Кой е причинил това на Канка? О, Царю, кой е могъл да извърши такова престъпление?“

Царят хвърли гневен поглед към Юдхищхира: „Този лукав брамин заслужава дори повече. Докато аз възхвалявах успеха ти, той славеше Бриханнала, сякаш е повече от теб!“

Бхуминджая бе поразен: „Извършил си нечуван грях! Трябва да го умилостивиш веднага, за да не те изпепели смъртоносно браминско проклятие.“

Царят се извини на Юдхищхира, който кимна в знак на опрощение. После Вирата каза на сина си: „О, потомъко на Кекая, в твое лице аз наистина имам син! Няма никой, който да е равен на теб. Ти сам победи войските на Куру и върна стадата ни, както тигърът отмъква плячката си.“

Принцът поклати глава: „Не аз спасих кравите, татко, нито аз победих Кауравите. Синът на един полубог извърши всичко това. Като ме видя да побягвам от страх, могъщият воин, способен да овладее гръмотевицата, ме възпря и се качи на колесницата ми. Той сам срази войската на Куру, предвождана от Бхишма, Дрона, Дурьодхана, Крипа, Карна и Ашватхама. Истината е, че аз едва смеех дори да гледам към онези воини, докато изстрелваха оръжията си, а небесният герой ги победи един по един. Той срази тази армия от лъвове и ги обърна в бягство към Хастинапура.“

Царят бе смаян. Той попита сина си къде е отишъл този герой, но Бхуминджая отговори, че не може да каже. Юдхищхира мълчеше, занимавайки се с раната на лицето си. Той вдигна поглед към Драупади, която стоеше и се усмихваше. Царят скоро щеше да научи истината.

Бе късна нощ, когато Вирата разпусна събранието. Той се оттегли заедно със сина си, слисан от неговите разкази за битката срещу Куру.

* * *

На следващия ден призори Юдхищхира, заобиколен от братята си, влезе в царския двор още преди царя. Петимата братя бяха облечени в бели дрехи и украсени със златни накити. Като пет могъщи лъва те преминаха по царския подиум и седнаха на троновете, на които се посрещаха царете.

Скоро след идването им в залата влезе царят, съпроводен от своите министри. Той с изненада видя Канка да седи близо до собствения му трон заедно с четиримата Пандави. Без все още да разбира самоличността им, той се нахвърли с гневни думи върху Юдхищхира: „Какво правиш? Ти си комарджия и придворен. Защо си седнал на място, достойно за цар? Защо си се украсил с накити? И какво правят готвачът, конярят и пастирът ми край теб?“

Арджуна отговори: „Този човек, Царю, е достоен да седи на един престол заедно с Индра. Винаги зает с извършване на жертвоприношения, почтителен към брамините, изучил подробно Ведите и твърд в своите обети, той е въплъщение на добродетелта. Дори асурите, нагите, гандхарвите, якшите и останалите небесни същества не са равни на него. Той е далновиден, опрощаващ, могъщ, честен и себеовладян. Прославен по целия свят и обичан от всички, този човек е царствен светец, също като великия Ману. О, Царю, това е най-славният сред всички Куру, благочестивият цар Юдхищхира. Нима той не заслужава царски трон?“

Очите на Вирата се разшириха от удивление. Вторачвайки се един след друг в петимата братя, той каза: „Щом това е Юдхищхира, тогава кои са останалите четирима? Къде е могъщият Бхима и непобедимият му брат Арджуна? Къде са Накула, Сахадева и прекрасната Драупади? След като бяха победени на зарове, никой не ги е виждал.“

Арджуна вдигна ръка към Бхима: „Този тук, твоят готвач Валлабха, е притежаващият ужасяваща сила и мощ Бхима. Именно той уби похотливия Кичака. От другата страна на Юдхищхира седи Накула, пазачът на конете ти, а до него е Сахадева, главният ти пастир. Тези двама воини са способни да унищожат вражески батальони от хиляди воини. Лотосооката Драупади слугуваше през последната година в двореца ти като сайриндхри и заради нея бе убит Кичака. Аз съм Арджуна, третият син на Кунти. Всички ние живяхме щастливо в твоя град, както създанията живеят в утробата.“

Очите на Вирата плувнаха в сълзи. Великите и доблестни Пандави бяха избрали неговото царство, за да прекарат там последната година от изгнанието си. Как така не ги беше разпознал? Сега това бе очевидно. Кой друг би могъл да прояви такова могъщество в битка, освен тези братя? Царят допря длани и ниско се поклони пред Юдхищхира.

Когато Вирата отново се изправи, Бхуминджая посочи Арджуна: „Именно той избиваше Куру, както лъв изтребва дивеч. Именно той спаси кравите и победи великите герои от Хастинапура. Ушите ми още глъхнат от нечувания тътен на раковината му.“

Вирата се почувства дълбоко засрамен, затова че бе оскърбил и наранил Юдхищхира. Той смирено изрече: „Време е да ти изразя почитта си, сияйни. Какво бих могъл да направя? Ако искаш, ще дам дъщеря си Уттара на Арджуна. Дълбоко съм задължен на всички ви. Бхима ме спаси от Сушарма, а Арджуна ни спаси от поражение в ръцете на Куру. О, велики Царю, моля те, прости неволните ми оскърбления. Ти си достоен за преклонението ми.“

Вирата предложи на Юдхищхира цялото си царство ведно със скиптъра, съкровищницата и столицата си. Той помоли брамините да ги обожават и непрестанно възклицаваше: „О, какво щастие!“ Пандавите слязоха от троновете и прегърнаха възрастния монарх, който не можеше да им се нагледа. След като отново им поднесе царството си, той се обърна към Арджуна и повтори: „О, силноръки, моля те, приеми ръката на дъщеря ми.“

Арджуна обгърна с ръка раменете на царя: „Нека по-добре дъщеря ти да стане моя снаха. Това би било подобаващ съюз между двата ни рода.“

Царят го погледна изненадан: „Защо не приемеш принцесата за своя съпруга?“

„Откакто съм тук, дъщеря ти ме приема като баща — отговори Арджуна. — Толкова често сме оставали насаме заедно, толкова често тя ми се е доверявала. О, Царю, винаги съм я приемал като своя дъщеря и не искам никой да си мисли, че е било различно. Ако я приема за съпруга, другите ще се усъмнят в чистотата й. Искам да докажа чистотата й, затова ще продължа да гледам на нея като на дъщеря. Няма разлика между дъщерята и снахата. Нека тя се омъжи за моя син Абхиманю. Той е племенник на Кришна и прилича на небесно създание във всяко едно отношение. Абхиманю ще бъде подходящ съпруг за Уттара и добър син за теб.“

Царят закима одобрително: „Думите ти са мъдри, о, най-добродетелни. Направи каквото сметнеш за правилно. Всеки, който е свързан с Арджуна, независимо какво е естеството на тази връзка, намира всичките си желания осъществени.“

Юдхищхира даде съгласието си за женитбата и тя бе насрочена. После царят се разпореди на братята да бъдат дадени покои в двореца и разпрати вестоносци да съобщят на приятелите и съюзниците на Пандавите, че те са излезли от изгнанието си, че са добре и се намират в столицата му. Юдхищхира покани всички да дойдат в града и не след дълго те започнаха да пристигат. Кришна и Баларама дойдоха от Дварака заедно с Абхиманю и много други членове от семейството. Пристигна и Друпада, придружаван от огромна дивизия войници. Великият цар Кашираджа, добър приятел на Юдхищхира, чиято дъщеря бе омъжена за Бхима, също дойде с друга голяма армия.

Пандавите почетоха с необходимото внимание всеки един от тях при пристигането им във Вирата. Те особено се радваха на срещата със своя приятел и доброжелател Кришна, който доведе със себе си неизброима войска. Той се поклони пред Юдхищхира и Бхима, а по-младите Пандави докоснаха нозете му. После всички те се прегърнаха и седнаха да обменят новини.

Решено бе сватбата между Абхиманю и Уттара да се проведе на следващото пълнолуние и Вирата се зае с приготовленията. Столицата бе украсена със знамена и гирлянди. Когато денят на сватбената церемония настъпи, навсякъде бяха закачени венци от цветя, а в двореца на Вирата засвириха музиканти. Много красиви жени със скъпоценни обеци, начело с Драупади, отведоха Уттара пред сватбения олтар. Безброй брамини седяха край свещения огън, напявайки благотворни ведически химни. Под погледите на Пандавите, на Кришна, Баларама и на останалите царе, Абхиманю прие ръката на Уттара от Вирата.

Заобиколени от брамини и царе, булката и младоженецът сияеха като бог и богиня. Вирата даде на Абхиманю зестра от седем хиляди жребеца, две хиляди слона и огромна купчина злато и скъпоценности. Церемонията завърши с пиршество. На Вишну бе предложена чиста храна, която бе раздадена първо на брамините, а после на хилядите граждани, присъствали на сватбата. Всички получиха дарове и милостиня и си тръгнаха, преизпълнени с радост. Разотивайки се по домовете си, те славеха царя, дъщеря му и новия му зет.

* * *

След като сватбеното празненство приключи, Пандавите започнаха да обмислят следващата си стъпка. Как биха могли да върнат царството си? Никаква вест не идваше от Хастинапура. Сега вече Куру знаеха, че Пандавите са живи, добре са и се намират във Вирата. В съответствие със споразумението, направено при последната игра на зарове, бе дошло време да им върнат столицата и царството. Но явно въпросът нямаше да се уреди по мирен път. Кришна предложи да свикат събрание и да обсъдят какво следва да направят. И така, в деня след сватбата, всички царе се събраха в двореца на Вирата.

На главните места седнаха Вирата и Друпада, най-възрастните царе, заедно с Кришна и Баларама, които всички считаха за най-високопоставени. До тях се настаниха Юдхищхира и братята му, а около тях — останалите царе. Могъщите герои блестяха като звезди, озаряващи ясното небе, а сред тях Кришна и Баларама приличаха на слънцето и луната. Залата шумеше от разговори, докато царете заемаха местата си. Когато всички се настаниха, шумът стихна и те съсредоточиха погледите си върху Кришна. Усмихвайки се и обгръщайки ги с очи, Кришна заговори:

„Всички знаят как Юдхищхира по нечестен начин бе победен на зарове и бе лишен от царството си от сина на Сувала. Знаете също как той и братята му бяха принудени да живеят в гората в продължение на тринайсет години. Синовете на Панду, способни да подчинят целия свят със силата на ръцете си, чиито колесници пътуват, несмущавани до всички земни и небесни области, и които са верни на думата си, сега завършиха своя обет. Те изстрадаха непоносими трудности, особено през последната година, когато бяха принудени да служат на други. Сега те искат да си върнат царството, което им принадлежи по право.“

Кришна огледа събранието. Всички царе, седнали на златни тронове, обсипани със скъпоценни камъни, го гледаха съсредоточено, докато продължаваше да говори: „О, Царе, преценете кое би било правилно и най-благотворно, както за сина на Дхарма, така и за Дурьодхана. Добродетелният Юдхищхира не би приел дори небесното царство на боговете по нечестен начин; той би предпочел праведно да царува над едно обикновено село. Въпреки че бе измамен и прогонен от Кауравите, той им желае доброто. Дурьодхана и братята му постоянно се опитваха да убият Пандавите, но Юдхищхира понасяше всичко със спокоен ум. Останалите синове на Панду се подчиняват на заповедите му и никога не биха се отклонили от добродетелта. Те ще приемат всичко, което той прецени за правилно, а той винаги ще последва моя съвет.“

Кришна се обърна към Юдхищхира, който го гледаше с обич. Юдхищхира искаше да зарадва единствено Кришна и братята му споделяха това желание. Каквото и да ги посъветваше Кришна, несъмнено щеше да бъде най-доброто за тях. Дори Бхима, който копнееше да отмъсти на Кауравите, бе готов да превъзмогне гнева си, ако за Кришна бе неприемлив. Той сложи длан на големия си боздуган, докато Кришна продължаваше:

„Моето мнение е, че първо трябва да разберем какви са намеренията на Дурьодхана, като изпратим надежден пратеник в Хастинапура. Нека се опитаме по всички възможни начини да уредим въпроса мирно, в пълно съответствие с вечните закони на религията. Нека се опитаме да избегнем ненужното насилие. Но ако Дурьодхана не върне земите на Юдхищхира, тогава смятам, че е редно да има война. Пандавите ще победят Дурьодхана и всичките му последователи. Ако мислите, че каузата на Пандавите е справедлива, тогава обединете силите си с техните и тръгнете на бой. Кажете ми, царе, срещат ли думите ми вашето одобрение?“

Баларама вдигна дланта си в знак, че иска думата. Всички в събранието се обърнаха към него. Тъмносините му копринени дрехи подчертаваха белотата на кожата му. Сияйна корона увенчаваше главата му, а шията му бе украсена с гирлянд от бели лотоси. Край него лежеше златният му плуг. Докато говореше, гласът му отекваше из залата като барабан:

„Синът на Деваки е прав. Той взима предвид благополучието както на Кауравите, така и на Пандавите. Нека царството на Куру бъде поделено. Храбрите синове на Кунти ще живеят в мир с братовчедите си, като всеки управлява своята половина от империята на Куру. Съгласен съм, че трябва да бъде изпратен доверен човек в Хастинапура. Той трябва да се обърне към благородните Бхишма, Дрона, Видура, Крипа, Карна, Шакуни и към всичките синове на Дхритаращра. Всички те са герои, всички те добре познават Ведите. След като тези мъже разберат желанието на Юдхищхира, нека пратеникът ни донесе техния отговор. Но на Кауравите трябва да се отдаде нужното уважение. Все пак Юдхищхира по собствена вина изгуби царството си. Въпреки че бе неумел в играта на зарове, той прие предизвикателството на опитния Шакуни. Имаше много други царе, с които би могъл да играе, но той избра сина на Сувала.“

Баларама погледна Юдхищхира и се усмихна. Пандава не показа и следа от неодобрение при тези думи; Юдхищхира не бе спирал да изпитва вина за безразсъдството си да проиграе царството. Той наведе глава, когато Баларама продължи: „За нещастие, смелият син на Панду губеше при всеки залог. Под влиянието на страстта и гнева си той проигра всичко и бе победен. Кой би могъл да обвинява Шакуни за това? Поради тази причина нека тонът ни бъде помирителен, когато се обръщаме към Кауравите. Трябва да избегнем войната по всякакъв начин. Онова, което е спечелено с мирни средства, е благотворно за всички, докато придобитото чрез война има обратен ефект.“

Въпреки че Юдхищхира прие смирено думите на Баларама, останалите Пандави бяха изненадани от тях. Те знаеха, че героят на Ядавите беше благоразположен към Дурьодхана, който бе негов ученик по боя с боздуган, но когато за последен път се бяха видели, непосредствено след като бяха напуснали Хастинапура, той ги съветваше да се върнат в столицата на Куру и да накажат Кауравите. Трудно бе да се разбере защо отношението му се бе променило. Вероятно Дурьодхана му бе повлиял със своя разказ за случилото се в Хастинапура. Каквато и да бе причината, Пандавите знаеха, че Баларама винаги е техен доброжелател. Затова запазиха мълчание, когато той за миг спря да говори.

Но внезапно на крака скочи Сатяки, могъщ воин от Ядавите и ученик на Арджуна по бойни умения. Той бе разгневен от думите на Баларама и не можеше повече да се владее. Въпреки че Баларама не бе свършил да говори, Сатяки го прекъсна и всички погледи се обърнаха към него. „Човек винаги разкрива съкровената си природа, когато говори. Както в гората има дървета, които раждат плод и такива, които не раждат, така и в едно семейство се раждат могъщи герои, както и такива, които са безсилни и страхливи. О, притежателю на плуга, не бих те нарекъл страхливец, но защо проявяваш подобно малодушие по отношение на порочните Каурави?“

Баларама седна, но лицето на Сатяки бе почервеняло от гняв. Той огледа събранието и продължи: „Как можете спокойно да слушате Баларама да говори по такъв начин? Всички знаем какво се случи в Хастинапура. Юдхищхира бе подмамен да се лиши от царството си с коварни средства. Ако Кауравите го бяха победили в Индрапрастха, тогава това би било честно, но те го поканиха да играе в собствения им град, принуждавайки го да приеме предизвикателството на Шакуни. Как биха могли такива хора да бъдат застигнати от добра съдба? Защо сега Юдхищхира трябва да се обръща към тях със смирение? Царството на Куру е негово по законно право. Първо то е принадлежало на дядо му, а след това на баща му. В това няма никакво съмнение. А дори и този добродетелен човек да няма права върху царството, той въпреки всичко би заслужавал да царува над цялата земя заради благородните си качества. Ако Кауравите не му върнат доброволно земите на предците му, тогава аз ще ги принудя да го направят. Ще ги принудя на бойното поле с хладната стомана на оръжията си.“

Сатяки излезе напред и се изправи върху мозаечния под в центъра на събранието. Стискайки ръкохватката на меча си, той стъпи върху изображението на пламтящо слънце в средата на залата: „Ще накарам злите Каурави да паднат в нозете на Юдхищхира. А ако откажат, ще им се наложи да отидат заедно с министрите си в обителта на смъртта. Кой може да се противопостави на Сатяки, когато е влязъл в бой? Би ли могла планината да устои на гръмотевицата? Кой би понесъл силата на лъка Гандива, който Арджуна държи, или мощта на боздугана на Бхима? Когато Пандавите са в съюз с Друпада и неговите двама синове, както и със собствените си синове, кой човек, ценящ живота си, би се осмелил да се изправи насреща им? Когато великите герои на Ядавите излязат на бой, какво ще направят Кауравите? След като ги избием до един, ние ще издигнем Юдхищхира за император на света. Неправилно и срамно е да се проси от враговете. Нека тръгнем на бой веднага! Кауравите или ще върнат царството, или ще бъдат победени на полесражението.“

След като даде воля на гнева си, Сатяки се върна на мястото си. Баларама остана напълно спокоен. Той разбираше чувствата на Сатяки. Тогава думата взе цар Друпада: „Добре казано, Сатяки. Несъмнено ще бъде така. Дурьодхана никога няма да върне царството. Дхритаращра е твърде привързан към сина си и ще го подкрепи. Така ще постъпят и Бхишма, и Дрона. Те са заблудени в своята лоялност. По мое мнение не бива да действаме, както предлага Баларама. Дурьодхана не разбира от смирено отношение и ще приеме подобно мирно послание за слабост. Силата е единственият език, който той уважава.“

Всички присъстващи ценяха мъдростта и зрелостта на Друпада и продължиха да слушат внимателно: „Съветът ми е следният: да се приготвим за битка. Да изпратим вестоносци до всичките си съюзници и да ги поканим да дойдат тук. Дурьодхана несъмнено ще направи същото. Неговите хора сигурно вече са изпратени и са отишли дори при онези, които считаме за свои приятели. Нека пратениците ни препуснат бързо по цялата земя, защото благородният човек не отказва на онзи, който пръв го е помолил за помощ.“

След това Друпада изброи царете и държавите, които биха ги подкрепили. Той знаеше, че Дурьодхана ще поиска от всички да се сражават на негова страна, независимо дали са му съюзници, или не. Важно бе да стигнат при царете първи с молбата си. След като изброи четиридесет-петдесет монарси, които биха подпомогнали каузата им, Друпада заключи: „Докато ние събираме армията си, нека някой благочестив човек отиде при Дхритаращра. Предлагам да изпратим моя жрец. Внимателно ще му дадем инструкции какво да каже на Кауравите. Но не очаквам това да доведе до благоприятен резултат. Битката е неизбежна.“

Кришна одобрително приветства думите на Друпада: „Тези думи подобават на великия цар на панчалийците, на когото няма равен по храброст. Големи са познанието и мъдростта ти, затова си като наш учител. Нека действаме както казваш и по никакъв друг начин. Съгласен съм с теб. Но роднинството ми и с Пандавите, и с Кауравите е еднакво, независимо от създалите се обстоятелства помежду им. Дойдох тук и съм щастлив от посрещането на цар Вирата. Сватбата приключи и сега аз ще се завърна в Дварака. Поверявам в твоите ръце, владетелю, ръководството на мирните преговори между двете страни. Ако не може да се намери взаимноприемливо решение и неразумният Дурьодхана отхвърли мира от гордост и невежество, тогава повикай ме отново. Ще направя всичко по силите си да помогна.“

Събранието на царете се съгласи с предложението на Кришна, после всички се оттеглиха в покоите си. Вирата обожава Кришна с почит и го изпрати на тръгване за Дварака, а после започна да се подготвя за война. Вестоносци на бързи коне бяха изпратени по света и скоро във Вирата започнаха да пристигат огромни армии. Войски се събираха от всички страни, издигайки лагерите си в околностите на града. Препълнена с хора и животни, земята изглеждаше сякаш покрита с тъмни облаци. Струпващата се армия издаваше грохот, наподобяващ рева на океански прибой. В столицата на Куру също се събираше огромна военна сила в подкрепа на Дурьодхана. Богинята Земя с нейните планини и гори сякаш затрепери под бремето на толкова много воини.

Когато армиите бяха струпани във Вирата, Друпада, след като се беше посъветвал с останалите царе и свещенослужители, каза на своя жрец: „О, брамине, сред всички хора онези, които са два пъти родени, са най-добрите. Сред два пъти родените брамините са най-добрите, а сред брамините най-добър е онзи, който познава Ведите. Осъзналият ведическото познание е дори още по-добър, а най-добър е този, който практикува това познание в живота си. Аз съм на мнение, че ти си най-добрият сред всички хора, защото си познал Върховния Брахман. Знанието и мъдростта ти са равни на тези на Брихаспати. Ти знаеш какъв човек е Юдхищхира и как Куру заграбиха царството му. Познаваш също и положението в Хастинапура, както и нрава и отношението на Дхритаращра и сина му. Дурьодхана няма да върне доброволно царството на Юдхищхира, а старият му баща, ослепял от привързаност, ще го подкрепи във всичко.“

След това Друпада обясни на жреца, че въпреки че трябва да отиде в Хастинапура и да поиска от Дхритаращра да върне царството на Пандавите, всъщност има и друга цел. Ясно бе, че на Дурьодхана — както и на баща му — не може да се повлияе чрез здрав разум. Затова задачата на свещенослужителя бе да убеди останалите водачи на Куру в справедливостта на претенцията на Юдхищхира и в неразумността на Дурьодхана да доведе ситуацията до война. След тринайсет години, в които бяха следвали Дурьодхана, едва ли бяха останали и малцина, които още да разпознават истината. Жестокото и нечестно отношение към Пандавите по време на играта на зарове най-вероятно бе забравено. Дори мъдрият и винаги добродетелен Баларама очевидно се бе повлиял в полза на Кауравите.

„Говорейки благородни и правдиви думи, ти ще спечелиш сърцата на честните хора. Видура ще те подкрепи, както и Бхишма, Дрона и Крипа. По такъв начин ще създадеш разединение сред Куру. Те ще изгубят време, опитвайки се да възстановят единството помежду си, а това ще ни позволи да направим по-нататъшни приготовления за войната. Възможно е даже Дхритаращра, повлиян от думите ти, да реши да действа според тях и да постъпи правилно. При всички случаи ще имаме полза от отиването ти там. Не се безпокой за себе си, защото те без съмнение ще те почетат. Ти си учен брамин и пратеник, също си възрастен и добродетелен човек.“

След като изслуша думите на Друпада, жрецът незабавно пое към Хастинапура.

41.
Царете правят своя избор

Докато Кауравите и Пандавите се готвеха за война, Кришна и Ядавите се върнаха в Дварака. Научавайки за това, Дурьодхана реши лично да помоли Кришна за подкрепата му. Тъй като беше разбрал от шпионите си за активната подготовка на Пандавите, владетелят на Куру вече бе разпратил пратеници до всяка точка по земята в търсене на подкрепа от останалите царе, но Кришна бе толкова могъщ, че той искаше да осигури съдействието му с лична молба. Кришна и Ядавите бяха най-великите воини на земята. Ако Дурьодхана успееше да си осигури помощта им, тогава Пандавите нямаше да имат шанс за победа. Кришна бе основният им поддръжник. Дурьодхана яхна най-добрия от своите жребци и препусна към Дварака, придружен едва от няколко телохранители.

Във Вирата Арджуна също мислеше за Кришна. След като се посъветва с Юдхищхира, той реши да отиде лично да помоли приятеля си за помощ и като потегли с бързата си колесница, скоро пристигна в Дварака. На влизане в двореца на Кришна той видя пазачите да посрещат Дурьодхана. След като се поздравиха, двамата принцове влязоха заедно в покоите на Кришна. Завариха го да спи на широко легло, а една от съпругите му нежно му вееше. Дурьодхана седна до леглото близо до главата на Кришна, а Арджуна остана при нозете му с допрени длани и насълзени от обич очи, взрян в лицето на Кришна.

Не след дълго Кришна се събуди. Като отвори очи, той видя първи Арджуна, който му се покланяше с обич. Кришна седна и едва тогава видя Дурьодхана близо до главата си. Той незабавно поздрави гостите си с добре дошли и след като ги почете, ги попита за причината на посещението им.

Дурьодхана отговори: „Добре известно е, че ти си еднакво благоразположен както към мен, така и към Арджуна. Дошъл съм да те помоля за подкрепата ти във войната, която предстои между нас. Трябва да знаеш, о, убиецо на Мадху, че аз пристигнах преди Арджуна, затова е редно да помогнеш на мен, а не на него. Така постъпват доблестните хора, а ти, Кришна, си най-доблестният сред всички.“ Кришна погледна Дурьодхана с усмивка: „Вярвам, че си дошъл пръв, Царю, но аз видях първо Арджуна. Затова считам за правилно да помогна и на двама ви. Писанията повеляват да се подкрепя по-младият, затова първо ще предложа подкрепата си на Арджуна. Притежавам армия от един милион воини, прочути под името нараяни, до един равни на мен в бой. Нека единият от вас вземе тях, а другият да вземе мен самия. Но знайте, че аз няма да се сражавам. Възнамерявам да не вдигна оръжие по време на цялата битка. О, сине на Кунти, какво избираш?“

"О, сине на Кунти, какво избираш?"

Без да се колебае, Арджуна избра Кришна. Дурьодхана едва успя да скрие радостта си. Привързаността на Арджуна бе победила разсъдъка му. Той бе отхвърлил непобедимата армия на Кришна в замяна на самия Кришна, който дори нямаше да се бие. Какъв пропуск! С изкривени в полуусмивка устни, Дурьодхана каза: „Е, явно армията остава за мен. С твое разрешение, Кешава, аз ще си тръгвам.“

След като получи войската на Кришна, Дурьодхана му благодари и се сбогува. После отиде в двореца на Баларама, за когото знаеше, че винаги е благоразположен към него. Той несъмнено би заел неговата страна във войната. Откри го в двореца му. След като го поздрави с думи на обич и възхвала, Дурьодхана изрази молбата си.

С отпусната върху плуга си длан, Баларама отговори сериозно: „О, сине на Куру, заради теб се изказах в събранието във Вирата, когато беше сватбата на Абхиманю. Посочих на Кришна, че роднинството ни с вас и с Пандавите е еднакво и че твоята кауза е също толкова справедлива, колкото и тяхната. Но Кешава не прие думите ми. Аз не мога и за миг да съществувам без него. Затова реших да не помагам на нито една от страните. Няма да взема каквото и да било участие в предстоящата война. Сражавай се според принципите на кшатриите, о, най-добър сред хората. Дано имаш успех.“

Баларама се изправи и прегърна Дурьодхана. Като знаеше, че Кришна е на страната на Пандавите, той считаше Кауравите вече за победени. Дурьодхана си тръгна и отиде при Критаварма, главнокомандващия армията на Ядавите. Той го помоли за помощта му и според обичая на кшатриите Критаварма не можа да откаже. Той се съгласи да се сражава на страната на Кауравите заедно с милиона воини, обещани вече от Кришна, затова събра армията и се приготви да замине с Дурьодхана. Заобиколен от страшната за погледа военна сила и придружаван от Критаварма, Дурьодхана пое обратно към Хастинапура с леко сърце.

В стаята на Кришна двамата с Арджуна бяха останали насаме. Кришна го попита: „Защо избра мен вместо армията ми, и то след като знаеше, че няма да се сражавам?“

Сълзи потекоха от очите на Арджуна, докато отговаряше: „Няма никакво съмнение, че където си ти, там ще бъде и победата. Ако пожелаеш, ти би могъл да унищожиш всички Куру. Щом си с мен, о, най-прекрасен сред хората, аз също ще мога да го направя. Ти си най-прославената и сияйна личност в целия свят и аз ще постигна подобна слава, като победя в тази война. О, Кришна, отдавна копнея да станеш мой колесничар. Моля те, изпълни желанието ми, ако го намираш за приемливо.“

„Хубаво е, сине на Кунти, че искаш да си с мен — отговори Кришна. Той постави красивата си ръка на рамото на Арджуна. — С радост ще стана твой колесничар. Нека желанието ти се изпълни.“

Двамата приятели прекараха още известно време заедно в Дварака, а после се приготвиха за път. Придружени от много пълководци и воини от Ядавите, те заминаха за Вирата.

* * *

Цар Шаля от Мадрас научи вестта за предстоящата война. Като брат на втората съпруга на Панду, Мадри, той искаше да помогне на своите племенници, Пандавите. Царят вече бе развил близко приятелство с Юдхищхира и копнееше да го види отново. Като застана начело на армията си, той напусна своята столица на път за Вирата. Докато се придвижваше, военната сила на Шаля заемаше площ от десет квадратни километра. С бляскавите си ризници и ярки знамена тя приличаше на разлюляно море, покрито с перли. Бавният й марш към Вирата разтреперваше земята, вдигайки гъсти облаци прах.

Щом разбра, че армията на мадрите е поела на поход, Дурьодхана се разпореди навсякъде по пътя да ги приемат с царски почести. Заповяда на подходящи места да бъдат издигнати дворци, украсени с бисери. Изпрати да ги забавляват артисти и нареди на цялата армия да бъдат сервирани най-отбрани ястия и напитки. Бяха направени изкуствени езера, украсени с лотоси и водоскоци, а наоколо им бяха подредени удобни беседки. Когато Шаля приближаваше всяко едно от местата, той бе посрещан с почит и обожание от хиляди брамини, които го поканваха в покои, достойни за богове.

Обсипан с почести, подобаващи на Индра, Шаля беше удовлетворен, мислейки, че величието му е като това на царя на боговете. Като предполагаше, че Юдхищхира е направил всички тези приготовления, той попита слугите: „Къде са хората на Юдхищхира? Доведете ги, защото искам да ги възнаградя.“

Слугите се изненадаха. Те отидоха при Дурьодхана и му предадоха думите на царя. Когато Шаля беше толкова удовлетворен, че бе готов да дари всичко, Дурьодхана се появи. Покланяйки се пред вуйчо си, кауравският принц каза: „Добре си дошъл. Моля те, кажи ми какво още мога да направя за теб?“

Бе ред на Шаля да се изненада. Той прегърна Дурьодхана и отговори: „Доволен съм от посрещането ти. Поискай от мен каквото пожелаеш.“

Дурьодхана допря умолително длани: „Дари ми една благословия, всесияйни. Стани водач на армията ми.“

Шаля разбра, че е бил подмамен, но от чувство за чест не можеше да отхвърли молбата на Дурьодхана. Затова каза: „Така да бъде. Какво друго искаш?“

Дурьодхана отговори, че няма други желания. Извън себе си от радост, той не спираше да повтаря думите на Шаля: „Така да бъде.“

Разочарован, че ще се сражава срещу Пандавите, Шаля каза: „Върни се в столицата си, Царю. Скоро ще ме видиш там, но преди това искам да се срещна с Юдхищхира. После ще дойда да се присъединя към армията ти.“

„Върви, но моля те, върни се скоро. Аз завися от теб. Недей да забравяш обещанието си.“

След като се прегърнаха, двамата мъже се разделиха и Шаля продължи към Вирата. Там той се срещна с Пандавите и бе посрещнат от всички с уважение. Те го прегърнаха и го настаниха на прекрасен трон. Шаля се вгледа в племенниците си с насълзени очи: „Колко хубаво, че виждам всички ви живи и здрави след края на изгнанието ви. Как прекарахте тези последни тринайсет години? Нищо освен страдание не съпътства онзи, който е изгубил царството си. Но сега мъките, причинени ви от сина на Дхритаращра, ще свършат, когато победите враговете си.“

Шаля погледна към Юдхищхира, който седеше в нозете му: „О, велики предан на Бога, никой не е видял дори и следа от алчност у теб. Също като царете мъдреци от миналото ти притежаваш всички благородни качества, които са голяма рядкост в този свят — себеконтрол, правдивост, ненасилие и способност да се прощава. Ти си доброжелателен, щедър, праведен и привързан към добродетелта. О, най-прекрасен сред царете, какво щастие е да ви видя избавени от трудностите.“ После Шаля разказа на Юдхищхира за срещата си с Дурьодхана, както и за обещанието, което бе дал на кауравския принц.

Въпреки че бе разочарован, Юдхищхира се съгласи, че е било въпрос на чест. Той каза: „Правилно си постъпил, Царю, като си дал това обещание в момент на удовлетворение. Не си имал избор и аз не те укорявам. Въпреки всичко имам една молба. Можеш да ни окажеш голямо съдействие в предстоящата война с братовчедите ни. Добре известно е, че като колесничар ти нямаш равен в този свят. Не се съмнявам, че когато настъпи време за последната битка между Арджуна и Карна, ти ще бъдеш помолен да управляваш колесницата на Карна. Тогава трябва да направиш всичко, което е по силите ти да обезкуражиш Карна и да съкрушиш желанието му да се сражава. Въпреки че не е правилно да искам от теб това, героични, аз те моля да го направиш от страх пред сина на сута. Трябва по какъвто и да било начин да победим този наш враг.“

Шаля се зарадва, че макар да бе принуден да се бие на страната на Дурьодхана, все пак има нещо, което да направи за Юдхищхира. Новината за изгнанието на Пандавите го бе натъжила дълбоко. Възмутително бе, че Куру бяха допуснали да се случи това. Панду щеше да бъде съсипан, ако още бе жив. Как можеха Куру да се надяват на добра съдба, след като бяха навредили на хора като Пандавите, и особено след като бяха оскърбили жена като Драупади?

Шаля каза: „Със сигурност ще направя онова, за което ме молиш, о, благородни. Не се съмнявам, че Дурьодхана ще ме принуди да управлявам колесницата на Карна. Тогава ще му наговоря думи, които да отслабят силите му. О, Царю, всички страдания, които изтърпяхте от Дурьодхана и Карна, скоро ще отстъпят място на щастието ви. Така се случват нещата в света. Недей да виниш себе си. Всичко се намира под властта на върховното провидение. Единствено поради Божията подредба велики хора като теб изстрадват такива трудности. Дори боговете понякога са принудени да страдат. Слушал съм, че Индра е преживял много мъки заедно с царицата си.“

Юдхищхира помоли Шаля да му разкаже историята за Индра и неговите страдания и царят на мадрите я разказа подробно. Шаля бе добре известен с мъдростта и знанията си и дори брамините се събраха да го слушат.

След като бе разговарял часове наред с Пандавите, за Шаля бе време да тръгва. Юдхищхира отново го обожава с почит и му напомни обещанието му. Уверявайки го, че ще направи всичко по силите си, за да му помогне, Шаля се сбогува с Пандавите и пое към Хастинапура.

Скоро след заминаването на Шаля от Дварака пристигна Сатяки, водейки със себе си огромна армия от воини на колесници, конници, слонове и пехота. С вдигнати бойни секири, мечове, копия, пики, чукове, боздугани, ятагани и всевъзможни по вид лъкове, войската приличаше на маса облаци с проблясващи светкавици. Наброяваща цяла една акшаухини, тя се вля в армията на Юдхищхира като река в океан.

Един след друг още царе се присъединяваха към Юдхищхира. Дхрищакету, царят на чхедите, пристигна с друга дивизия акшаухини, също както и царят на Магадха, Джаятсена. Двамата владетели Пандя и Вирата също осигуриха по една акшаухини от могъщи воини. Накрая и Друпада доведе армията си, събрана от различни държави и предвождана от двамата му синове, наброяваща две пълни акшаухини. Само за няколко месеца във Вирата се бяха събрали седем акшаухини, готови да се сражават за Пандавите.

В Хастинапура се събраха други царе в подкрепа на Дурьодхана, струпвайки армия от единайсет акшаухини. Войниците се тълпяха в столицата и в околностите й толкова нагъсто, че почти не беше останало празно пространство. Дурьодхана бе заповядал огромен брой вайши и шудри, повече на брой и от самите войници, да осигуряват необходимите грижи за армията, преди да тръгне на бой. Единственото, което оставаше, бе да се срещнат с Пандавите или с техните пратеници. Ако не можеше да се постигне споразумение — а Дурьодхана планираше да не се стигне до него — войната щеше да започне. Информирани, че вестоносецът е на път, Куру с нетърпение го очакваха.

* * *

Жрецът на Друпада пристигна в Хастинапура скоро след като се бяха събрали войските. Като приближи към града, той видя отдалеч много лагери на войници, сякаш гъсти облаци се бяха спуснали над земята. Влизайки в Хастинапура, той си запроправя път сред множеството хора и стигна до двореца на Дхритаращра, където го посрещна самият цар, заедно с Бхишма и Видура. Те го отведоха направо в царския двор. След като го почетоха с аргхя и други дарове, го поканиха да се обърне към събранието.

Като огледа царете и министрите, седнали в голямата съвещателна зала на Дхритаращра, жрецът каза: „Всички вие знаете, че Дхритаращра и Панду са братя. Затова и претенцията им за бащиното царство е равноправна; никой не се съмнява, че това е така. Синовете на Дхритаращра наследиха тяхната част от царството, но Пандавите бяха лишени от своята. Синовете на Дхритаращра отнеха с измама царството на Пандавите и богатствата, които те честно бяха натрупали чрез своите добродетелни дейности. Дори и преди това да се случи, Кауравите се опитваха да убият благочестивите си братовчеди по най-различни начини. Но те не можеха да успеят в опитите си, тъй като времето на Пандавите все още не бе изтекло. Въпреки всичко това Юдхищхира не изпитва лоши чувства към Кауравите. Той понесе всички страдания, без да се оплаква. Сега единственото, което иска, е да му бъде върната законната собственост. Въпреки че изстрада толкова жестоки унижения и беди — в този двор, в гората и във Вирата — той не желае война.“

Жрецът замълча и погледна към Дхритаращра. Слепият цар се местеше с неудобство на трона си. Слънчевите лъчи проникваха през каменната дантела на прозорците, осветявайки болезнения му лик. Край него Бхишма и Видура клатеха глави, припомняйки си отново онзи ужасен ден, в който синовете на Панду бяха прогонени. Те внимателно гледаха свещенослужителя, който продължи:

„Пандавите желаят мирно разрешение. Те не искат да си възвърнат онова, което им принадлежи, чрез унищожение. Те са готови да забравят страданията си през последните тринайсет години и да живеят в мир със своите братовчеди. Но царството им трябва да бъде върнато. Те са събрали седем акшаухини, готови за бой. Въпреки че вашата армия е по-многочислена, не трябва да мислите, че сте по-могъщи. На страната на Пандавите е Кришна, който притежава невъобразима мощ. Подкрепят ги и Друпада, Пандя, Дхрищадюмна, Шикханди и други могъщи владетели. Всеки един от братята Пандави е махаратха, способен да се справи сам с огромна армия. Дори само Арджуна е по-силен от всичките ви воини, взети заедно, о, потомци на Бхарата. Кой би се осмелил да застане лице в лице с Дхананджая, когато влиза в боя с колесница, управлявана от безсмъртния Кешава? Затова постъпете съобразно добродетелта. Върнете онова, което трябва да бъде върнато. Не пропускайте тази възможност.“

Всички в събранието останаха мълчаливи, когато жрецът свърши да говори, и обърнаха погледи към Дхритаращра. Той беше този, който трябваше да отговори, но монархът на Куру не каза нищо. Дурьодхана се усмихна и погледна към Карна. Старият жрец си губеше времето. Те притежаваха армия, почти двойно по-голяма от тази на Пандавите. Трябваше ли въобще да се повдига въпросът да връщат каквото и да е на Юдхищхира? Принцът на Кауравите огледа събралите се царе и министри, които мълчаха.

Бхишма наруши тишината. Той благодари на жреца и го възслави с вежливи думи. После каза: „О, мъдри, слава Богу, че Пандавите са добре и че са си осигурили подкрепата на могъщи царе. Особено благоприятно е, че Дамодара, Кришна, е взел тяхната страна. Какво щастие, че те искат да действат добродетелно и желаят мир! Ти каза истината. Думите ти са разумни и съответстват на браминското ти положение. Всички Пандави понесоха много трудности и несъмнено заслужават бащиното си богатство. Дори Индра, господарят на мълнията, не може да им го отнеме, какво да говорим за онези, които носят лък?! Няма ни най-малко съмнение в думите ти, че Арджуна сам може да победи цялата ни армия. Той може да устои дори срещу трите свята.“

Без дори да се обърне към Бхишма, Карна скочи на крака. Срещайки погледа на Дурьодхана, той извика срещу жреца, като прекъсна оскърбително Бхишма: „Губиш си времето, брамине. Юдхищхира бе честно победен и отиде в горите в съответствие с обещанието си. Аз не смятам, че срокът на изгнанието дори е изтекъл. Защо тогава Пандавите си искат царството? Дурьодхана не би дал дори един сантиметър земя от страх, но от щедрост би дал и цялата земя. Нека Пандавите първо спазят обета си, а после да дойдат смирено пред Дурьодхана, който без съмнение ще им осигури убежище. Ако обаче желаят да се отклонят от истината и търсят конфликт и битки, неминуемо ще ги постигне скръб.“

Карна огледа събранието. И той, и Дурьодхана отказваха да приемат, че Пандавите са изпълнили обета си. Те не вярваха, че астрономическите изчисления на Бхишма са верни. Според собствените им пресмятания оставаха още няколко месеца. Дурьодхана не желаеше дори да преговаря с Пандавите. Принцът кимна в знак на съгласие, докато приятелят му говореше.

Бхишма се обърна към Карна: „О, сине на Радха, защо говориш толкова много? Нима не помниш как в битката в царство Матся Арджуна сам победи всичките ни най-силни воини, включително и теб? Достатъчно често си бил свидетел на силата му. Не направим ли онова, което ни съветва този брамин, всички ще бъдем избити.“

Някои от присъстващите царе бяха съгласни с Бхишма, други пък подкрепяха Карна. В залата настъпи оживление и Дхритаращра вдигна длан да въдвори тишина. Той порица Карна, после успокои Бхишма, а след това се обърна към събранието: „Моето мнение е, че думите на Бхишма са правилни и са единствено в наш интерес, както и в интерес на целия свят. Нужно ми е време да обмисля. Нека разпуснем събранието. О, брамине, върни се при Пандавите и им кажи, че скоро ще изпратя Санджая с моя отговор.“

След като бе почетен от дворцовите брамини на Дхритаращра, жрецът напусна залата. После всички се оттеглиха в покоите си, оставяйки Дхритаращра сам с личните му слуги.

Слепият цар притисна една в друга дланите си. Нямаше никакво съмнение, че Бхишма бе говорил мъдро, както правеше винаги. Дхритаращра нямаше как да пренебрегне неговата преценка за ситуацията, особено след като я споделяха и Видура, Дрона и Крипа. Те всички бяха мъдри и доблестни мъже. Да не се вземе под внимание мнението им, бе гибелно. Те го умоляваха да спре Дурьодхана и да върне на Юдхищхира полагащото му се царство.

Но когато и да заговореше на сина си, той се чувстваше безсилен пред него. Дори когато се опитваше да наставлява Дурьодхана в праведност, Дурьодхана просто се изсмиваше. Разбирането на принца за праведността не включваше справедливост към Пандавите. Явно бе, че Провидението контролира всичко и че те се движат неизбежно към изпълнението на някакъв божествен план. Дхритаращра въздъхна и разхлаби тежките си царски одежди. Може би трябваше да предприеме строги мерки и да накаже сина си, или дори да го хвърли в затвора, но той просто се чувстваше неспособен на това. Единственото, което можеше да направи, бе да съветва принца за негово добро. После бе въпрос на неговото желание и съдбата му как ще реши да действа.

Царят повика Санджая. Санджая бе интелигентен и обичаше Пандавите; той несъмнено бе най-подходящият човек, който да бъде изпратен при тях. Той щеше да знае какво да каже, за да ги успокои. Може би дори щеше да успее да предотврати войната.

Санджая влезе в стаята и след като съобщи кой е, Дхритаращра каза: „О, Санджая, синовете на Панду сега живеят във Вирата. Моля те, иди при тях и им предай моите чувства. О, мъдри, никога не съм чул и за един недостатък у тези принцове. Дори сега, след като изстрадаха толкова много от нас, те остават приятелски настроени. Действат единствено от добродетел, без никога да са повлияни от невежество, глупост или леност. Тези герои са овладели сетивата си и живеят само за благото на другите. Те нямат други врагове освен моя неразумен син Дурьодхана, и подлия Карна. Дурьодхана е сериозен само в началото на нещата, с които се заема, защото е разглезен. Въпреки това, той се счита за способен да ограби от Пандавите законния им дял. Кой би могъл да се надява, че ще оцелее пред Юдхищхира, Кешава, Арджуна, Бхима, близнаците на Мадри, Сатяки и останалите велики царе? Истината е, че Арджуна сам, с Кришна за колесничар, може да покори трите свята. Стрелите му летят на облаци, тътнещи като гръм, помитайки всичко по пътя си.“

Дхритаращра бе мислил отново и отново за възможната битка. Той знаеше, че синовете му нямат никакъв шанс. Въпреки че армията им бе по-голяма, това нямаше да попречи на Пандавите да победят, особено след като им помагаше Кришна.

Дхритаращра разкри страховете си пред Санджая: „Никой не може да се надява да покори Кришна; той винаги побеждава. Той е най-великият от всички, господарят на световете. С негова помощ Пандавите биха могли — уверен съм в това — да се изправят срещу небесните войнства, водени от Индра и Махадева. Дори само двамата, той и Арджуна, вече показаха силата си в Кхандава. Какво тогава да очакваме, ако са обединени с Бхима и близнаците? Армията ни е обречена! Мощта на Пандавите е несравнима. О, Санджая, какво да ти кажа за останалите царе, които са се присъединили към каузата им…“

Дхритаращра вече бе научил от шпионите си какво е положението във Вирата. След като изброи всички царе, които подкрепяха Пандавите, той отново заговори за Кришна. Именно от Кришна се страхуваше. Само колко лесно бе убил могъщите Шишупала, Нарака, Камса и толкова много други. „Той със сигурност е въплъщение на Вишну. Като си мисля за силата на Кришна и за извършеното от Вишну в предишни епохи, аз не намирам покой, о, сине на Гавалгани. Единственият човек, от когото може би се страхувам дори повече, е Юдхищхира. Не се страхувам от никого така, както от него. Той дълго е практикувал въздържания и се е посветил на добродетелта. Който срещне гнева му, ще бъде изпепелен като тръстика от пожар. А и каузата му е справедлива, това също ме плаши.“

Дхритаращра замълча за миг. Трябваше да измисли някакъв начин да спре Пандавите да не се сражават срещу неговите синове. Но този начин не трябваше да бъде връщането на царството им. С въздишка той продължи да говори на Санджая:

„Препусни на бърза колесница при великодушния Юдхищхира и му заговори с обич и нежност. Кажи му, че желая мир и ще изпълня всяко негово искане. Попитай го за благополучието му, както и за благополучието на приятелите и съюзниците му. Говори, каквото сметнеш за подходящо, за да защитиш интересите на рода ни. Не казвай и дума, която би могла да породи враждебност.“

Без да дава уверение, че Пандавите ще получат царството си, Дхритаращра предаде посланието си на Санджая, а после го помоли да замине веднага.

42.
Посланието на Дхритаращра

Пандавите бяха с Кришна, когато получиха вестта за пристигането на Санджая. Юдхищхира нареди да го въведат веднага и топло го посрещна. Санджая се поклони пред Кришна и братята. След като бе настанен, той се обърна към Юдхищхира: „Какво щастие е, Царю, че те намирам в добро здраве и заобиколен от приятели. Сред братята си и Кришна ти приличаш на Индра. Старият и мъдър Дхритаращра пита за благополучието ви, както и за благополучието на съпругата ви и на останалите ви близки.“

Като отговори, че всички са добре и на свой ред попита за благополучието на Куру, Юдхищхира каза: „Мислят ли Куру все още за нас? Спомнят ли си несравнимата сила на Арджуна и способността му да изстрелва шейсет стрели наведнъж от своя лък? Помнят ли могъщия Бхима, който може да накара цяла армия да затрепери, щом вдигне боздугана си? Спомнят ли си близнаците, които завладяха толкова много земни царства с мощта на оръжията си? Без съмнение синовете на Дхритаращра не са забравили поражението, което претърпяха в Двайтавана, когато Бхима и Арджуна ги освободиха. Въпреки че бихме били техни приятели и бихме живели с тях в мир, опасявам се, че това няма да се случи. Уви, Санджая, струва ми се, че няма начин да убедим Дурьодхана, въпреки всичките ни усилия.“

„Така е, както го казваш — тъжно отговори Санджая. — Куру са добре и без съмнение ви помнят. Дурьодхана е заобиколен както от мъдри, така и от лоши хора, но слуша съветите само на вторите. Поведението му спрямо вас несъмнено е осъдително. Неговият баща искрено съжалява за това. Истината е, че старият монарх често седи и въздиша, потънал в мисли на разкаяние заради лошото отношение, което изтърпяхте с братята ти от Куру. Той се е съветвал с брамини и знае, че заговорниченето срещу приятели е най-тежкият от всички грехове. Единственото желание на царя е да има траен мир между всички ни. Да, Куру помнят силата ви. Загадка е как мъже като вас са принудени да изживеят такива страдания. Но ние сме уверени, че не бихте се отклонили от добродетелта заради богатства и удоволствия. О, вие, които никога не сте си създавали врагове, изслушайте сега посланието на Дхритаращра, което ще ви предам.“

Юдхищхира помоли Санджая да предаде посланието пред всички царе в събранието на Вирата. Тогава колесничарят се изправи пред тях и се поклони, преди да започне да говори: „Поднасям ви почитанията си. Дхритаращра ме изпрати тук да ви кажа, че той иска мир. Царят пита за благополучието ви и моли с цялата си искреност помежду ни да има мир. Това е посланието му. Всички синове на Панду са добродетелни. Те не са способни да извършат зло. Юдхищхира е фин, благороден и опрощаващ, и винаги действа единствено за благото на всички същества. Как би могъл той да поеме отговорността за действие, което ще унищожи всички ни; действие греховно и водещо единствено към ада; действие, което ще донесе еднакви резултати за всички, независимо кой ще бъде победител. Благословени са тези, които се грижат за интересите на братовчедите си. Истински синове, доброжелатели и приятели на Куру са онези, които са готови да жертват собствения си интерес за интереса на династията.“

Кришна се усмихна. Царете се спогледаха един с друг; посланието на Дхритаращра беше ясно, но те изслушаха по-нататъшните разяснения на Санджая.

„Дори и да успеете да победите Кауравите, о, синове на Кунти, и така да върнете царството си, какво ще спечелите? След като сте избили роднините си, колко ще струва животът ви? Какъв ще бъде резултатът от битка, в която герои като вас, Кешава, Сатяки, Чекитана и други се сражават с Дрона, Бхишма, Крипа, Ашватхама и останалите воини на Куру? Това би означавало пълно изтребление. То няма да доведе до добро за никого. Трудно ми е да повярвам, че Пандавите са способни да причинят подобно унищожение. С допрени длани падам в нозете на Кришна и на стария Друпада. Оставяйки се на закрилата ви, аз ви умолявам да постигнем мир между Куру и Пандавите. Ако някой ви помоли за това, вие бихте подарили дори и живота си; защо не действате тогава така, че да предпазите всички тези воини?“

Залата остана смълчана. Юдхищхира изчака Санджая да седне на мястото си, после взе думата: „Какво казах, с което те накарах да мислиш, че искам война, Санджая? Кой човек, прокълнат от боговете, би избрал войната, когато може да се сключи мир? Синовете на Кунти ще действат единствено в съответствие с добродетелта и по този начин ще донесат само щастие на всички. Онзи, който постъпва под влиянието на ума и сетивата, върви по път, водещ към страдание. Освобождаваме се от страданията единствено когато се освободим от копнежа да насладим сетивата си. Дхритаращра и синовете му са като невежи хора, които не могат да разберат тази истина. Затова и действат по начин, който никога няма да им донесе щастие.“

Юдхищхира погледна към Кришна, който му се усмихна одобрително. Пандава стоеше изправен, докато продължаваше да говори, подобен в дрехите и украшенията си на златист флаг, издигнат в чест на Индра.

„Послушал съвета на неразумния си син, който е порочен и пристрастен към греха, царят сега се разкайва. Да бе се вслушал в думите на Видура, който желае единствено доброто на Куру. За да спечели слава за себе си, Дурьодхана се стреми да лиши другите от влияние. Той е завистлив, избухлив, безочлив, злобен и изпълнен с похот. Дхритаращра знае какво върши синът му, но въпреки това избира да го следва, отказвайки се по такъв начин и от добродетел, и от щастие. Той не може да задържи задълго придобитите по нечестен начин богатства, въпреки че жадува за несвършващо благоденствие. Той и синът му желаят да бъдат безспорни владетели на земята. Не чухме и дума да са променили намерението си, Санджая. Сега те смятат, че нашите богатства, които притежават, им принадлежат по право.“

Юдхищхира посочи царете, насядали в кръг в залата: „Всички тези монарси добре знаят как Дурьодхана завладя нашето царство. Той и братята му заедно с неинтелигентния Карна си мислят, че могат да ни победят в битка. Навярно не са виждали Арджуна с неговия лък Гандива, обтегнат до краен предел; нито са виждали Бхима да върти боздугана си или пък близнаците с мечове в ръце. Санджая, ти знаеш какви страдания изтърпяхме от Куру. Въпреки всичко това аз им прощавам. Нека има мир помежду ни. Нека ми върнат Индрапрастха и да си задържат Хастинапура. Нека Дхритаращра ни върне онова, което ни принадлежи по право.“

Санджая бе предал посланието на Дхритаращра, но сега искаше да говори от свое име. Той бе изненадан да види обичайно спокойния Юдхищхира така склонен да започне война. „Не може да има съмнение, че ти обичаш добродетелта, о, Царю на хората. Защо тогава искаш да унищожиш Куру? Смъртта може да дойде всеки миг, затова всички трябва да се придържат към пътя на добродетелта. Никой не бива дори да си помисля да извърши грях, защото това незабавно може да го поведе към ада. О, Бхарата, ако Куру не ти върнат царството без война, нима не би било по-добре за теб да живееш като просяк, вместо да ги унищожиш? Можеш да пребиваваш щастливо сред Кришна и Ядавите. Жаждата за богатства е враг на добродетелта; един мъдър човек трябва напълно да се освободи от нея. Онзи, който се отрича от желанията си и живее скромно, дори и лишен от богатства, блести като слънце и се прославя в света; но който робува на желанията, дори да спечели цялата земя, пропада.“

Като доверен слуга на Дхритаращра, Санджая искаше да изпълни мисията си да постигне мир. Той знаеше, че Кауравите не могат да спечелят тази война, но се съмняваше и в мотивите на Юдхищхира. Санджая бе духовен ученик на Вясадева и бе получил много наставления от мъдреца. На него му се струваше, че Юдхищхира е завладян от материални желания, без да взима под внимание духовното си благополучие.

Той продължи да говори с почтителен тон: „О, сине на Кунти, ти си изучавал Ведите и си извършвал покаяния. Овладял си ума и сетивата си, отдаден си на жертви и милосърдие. Защо сега се поддаваш на гнева? Прославен си из целия свят като човек с най-висши принципи; извърши Раджасуя и раздаде дарове на стотици хиляди брамини. О, Царю, не позволявай това да отиде напразно като извършиш сега този страшен грях. Не действай, подтикван от омраза, унищожавайки плодовете на аскетизма и жертвоприношенията си. Най-много би ти подхождало сега търпението, а не наслаждението, спечелено с цената на живота на велики хора. На какво щастие се надяваш, когато ти и братята ти избиете всичките си роднини? Дори да спечелите земята, ще трябва да приемете резултатите от добрите и лошите си действия. Щастието и нещастието ще идват по реда си, а накрая ще ви застигнат немощ и смърт. О, героични, знаейки всичко това, не бива да се сражаваш. Ако съветниците ти те подтикват да се сражаваш, по-добре се откажи от тях. Не изоставяй пътя, който води към земите на боговете и дори отвъд тях.“

Санджая седна отново, а Юдхищхира размисли, преди да отговори. Проблясващият водоскок в градината навън нежно ромолеше. В далечината зазвъняха камбаните на храма. Ароматни ухания се носеха из залата, докато царете очакваха отговора на Юдхищхира.

Най-после той проговори: „Несъмнено е точно така, както казваш. Човек никога не бива да се отклонява от добродетелта. Но преди да ме обвиняваш, първо трябва да се убедиш дали това, което следвам, е добродетел или порок. Понякога добродетелта може да изглежда като порок, а порокът като добродетел. Човек може да различи едното от другото едва след внимателна преценка. Всички хора трябва да изпълняват задълженията си, предписани в съответствие с общественото им положение. Брамините може и да просят, за да преживяват, но кшатриите не е редно да го правят! Дори във времена на беда царете и управниците не трябва да приемат подаяния. Творецът ни е заповядал да живеем, като управляваме земята и закриляме хората. Аз не бих приел дори цялата земя, нито царствата на боговете по несправедлив начин.

Тук стои Кришна. Той познава всеки детайл на ведическото знание и притежава цялата мъдрост. Нека той прецени кое е правилно в този случай. Аз винаги ще последвам заповедите му и никога няма да пренебрегна съветите му. Кешава е наш приятел и доброжелател; нека да чуем мнението му и да решим какво трябва да се направи.“

Докато Юдхищхира заемаше мястото си, Кришна се изправи. Блясъкът на тялото му сякаш озаряваше залата с някакво мистично сияние. Изящни дрехи от жълта коприна и златни накити покриваха тъмната му като есенен дъждовен облак кожа. Като насочи подобните си на лотосови листенца очи към Санджая, той каза: „О, Санджая, как искам и Пандавите, и Куру да са щастливи и благоденстващи! Искам мир и се радвам да чуя, че и Дхритаращра го иска. Юдхищхира вече показа нечувана воля за мир, защото именно той бе оскърбен и прогонен от Куру. Защо би поискал внезапно да породи конфликт между себе си и братовчедите си? Няма съмнение, Санджая, че ти познаваш така добре като мен природата на доброто и злото. Защо тогава откриваш вина у сина на Панду, който винаги се е придържал към дълга си, описан в писанията още в отминали времена?

Що се отнася до днешното обсъждане, сред брамините има две школи на мисълта. Някои твърдят, че като изоставим задълженията си, ще постигнем съвършенство, а други казват, че дългът никога не бива да се изоставя, но трябва да се изпълнява без привързаност. Моето мнение съвпада с втората школа, о, Санджая. Дори само за да поддържа себе си, човек трябва да изпълнява задълженията си в този свят. Знанието без действие не дава плодове.“

Кришна вдигна изящната си ръка, докато говореше: „Виждаш ли как боговете в небесата сияят чрез действията си, как чрез действие вятърът духа и безсънното слънце дава живот на дните и нощите? Безсънна богинята Земя носи товара си, безсънни реките текат, за да удовлетворяват всички същества. Индра постигна издигнатата си позиция, изоставяйки насладите и сетивните удоволствия. Същото важи и за всички останали главни божества. Като знаеш всичко това, о, колесничарю, защо се застъпваш за Кауравите, настоявайки Пандавите да се откажат от предписаните си задължения? Ти си мъдър и познаваш истината. Прецени тогава сам: дълг ли е на царя да се сражава, или да не се сражава? Без съмнение знаеш, че творецът е дарил на царете силата да възпират и дори да убиват престъпниците. Дхритаращра ограби от Юдхищхира законната му собственост. Независимо дали човек краде скрито или явно, кражбата е грях. Нима тогава не трябва Дурьодхана и съмишлениците му да бъдат постигнати от последствията на греха си? Нима Юдхищхира няма правото да потърси откраднатото си имущество, дори това да би означавало да убие крадците?“

Кришна погледна към Юдхищхира и братята му, които седяха заедно като стадо лъвове. Очите на всички царе се обърнаха към тях, когато Кришна продължи:

„Разбира се, че Юдхищхира желае мир; но ако царството му не бъде върнато, тогава моето мнение е, че негов дълг е да обяви война. И наистина, би било доблестно и похвално да паднеш убит в такава справедлива война. По-добре е Юдхищхира да възвърне бащиното си царство, отколкото да отнеме царството на другиго. Иди си, о, Санджая, и изложи тези древни принципи пред Дхритаращра в присъствието на синовете му и на събралите се владетели на различните държави.“

Кришна спря за кратко. Залата слушаше съсредоточено и с приемане внимателно изложените от него аргументи. Дори Санджая кимаше с глава в знак на съгласие, когато Кришна продължи нататък:

„Скъпи ми Санджая, позволи ми да ти напомня, че Куру извършиха престъплението си в собствената си съвещателна зала. Те всички до един, дори и Бхишма, мълчаха, когато Духшасана дърпаше ридаещата Драупади. Този роб на похотта безсрамно я довлече пред възрастните Куру, за да я обижда и оскърбява. Ако Дхритаращра тогава бе спрял синовете си, щеше да ме зарадва. Но нито той, нито някой друг Куру каза нещо. Така беше, никой освен Видура и един честен кшатрия. Останалите царе също мълчаха. Също и ти, Санджая, не промълви и дума. А сега искаш да поучаваш Юдхищхира в праведност.“

Очите на Кришна проблеснаха, докато описваше случката: „Тогава Карна изрече на Драупади такива остри думи, че те пронизаха сърцето й. «Ще бъдеш робиня на Кауравите — каза безумецът. — Съпрузите ти вече не са ти съпрузи. Избери си друг мъж.»“ Стрелите на словата му потънаха дълбоко и в сърцето на Арджуна.

Порочният Шакуни отново и отново подстрекаваше Юдхищхира в играта на зарове: „Единствено Драупади остана. Заложи я, Царю!“

И после, когато Пандавите вече поемаха, за да изпълнят обета си, облечени в черни еленови кожи, Духшасана каза: „Тези евнуси, съсипани и победени, отиват в ада за дълги-дълги времена.“

Кришна отново замълча, за да остави слушателите да осмислят думите му. След тринайсет години шокът от тези ужасни събития бе избледнял, но когато Кришна ги обрисува, Санджая си спомни онзи страшен ден. Той знаеше, че не бе постъпил правилно, като бе стоял отстрани мълчаливо, докато Дурьодхана и съмишлениците му бяха вършили безчинствата си. От вярност към слепия цар, той бе гледал в агония как благородните Пандави, и особено нежната им съпруга, понасяха нетърпими обиди. Без съмнение, тогава бе посято семето на настоящото бедствие. Стрелите, които Кауравите бяха изстреляли тогава, сега щяха да се върнат към тях като пламтящи остриета от Гандива. На мълчанието на старейшините в онзи ден скоро щеше да отвърне грохотът на жестоката битка. Санджая наведе глава.

Кришна продължи: „Ще отида в Хастинапура, за да напомня на Куру всички тези събития. Ще обсъдим въпроса. Ако успея да договоря мир, без да накърня интересите на Пандавите, ще съм извършил добродетелно дело. Ще съм спасил и Кауравите от гибел. Надявам се синовете на Дхритаращра да ме приемат с уважение, когато се изправя пред тях и заговоря за справедливост и човечност. Иначе можете да сте сигурни, че тези хора, погълнати от собствената си порочност, ще изгубят всичко на бойното поле. Настане ли време, Бхима с боздуган в ръка ще напомни на Дурьодхана безсърдечните му думи.“

Оглеждайки залата, Кришна завърши с няколко поетични метафори: „Дурьодхана е дърво, изпълнено с омраза, Карна е неговият ствол, Шакуни е основният му клон, Духшасана и братята му са цветовете и плодовете му, а слепият цар Дхритаращра е неговият корен. А Юдхищхира е възвишеното дърво на добродетелта. Арджуна е стволът му, Бхима е основният клон, а близнаците са цветовете и плодовете. Самият аз, заедно с Ведите и брамините, сме неговите корени.

О, Санджая, кажи на господаря си, че мирът с Пандавите е единственият интелигентен избор. Куру са като гора, а Пандавите са тигрите. Ако нямаше тигри, хората биха изсекли гората, а без гората тигрите нямат убежище. Те имат нужда едни от други.

Кауравите са увивните растения на добродетелта, а Пандавите са високите дървета. Без подкрепата на дървото увивното растение не може да вирее. Синовете на Панду са готови или да служат на Дхритаращра, или да се сражават. Всичко зависи от това как ще постъпи сега царят. Иди си, мъдри, и обясни всичко на Дхритаращра.“

Санджая не отговори. Той знаеше, че Кришна бе казал истината. Като му се поклони с почит, той се обърна към Юдхищхира и каза: „С твое разрешение аз ще поемам на път. О, боже сред човеците, надявам се да не съм те оскърбил по някакъв начин. След като се сбогувам с Джанардана, Бхима, Арджуна и синовете на Мадри, както и с останалите герои в събранието, моля те, дай ми разрешение да си тръгна. Дано щастието и успехът винаги да те съпътстват. Дано царят погледне на вас с добра воля.“

Юдхищхира се поклони с допрени длани на секретаря на Дхритаращра и каза: „О, Санджая, аз знам, че си наш доброжелател. Думите ти не са ме обидили, тъй като говореше с чисто сърце. Ти си ми много скъп и винаги си проявявал обич към всички ни. Друг освен теб или Видура нямаше как да дойде тук. О, мъдри, моля те, предай поздравите ни на нашите роднини и приятели. Отнеси почитанията ни на брамините и любовта ни на народа. Царят закриля ли ги добре? О, Санджая, важат ли още законите, които въведохме за благото на поданиците си? Надявам се никой да не е в нужда или в беда под властта на Кауравите.“

Юдхищхира изброи Куру един по един и помоли Санджая да отиде при всекиго от тях от негово име и да попита за здравето му. Накрая той каза: „Иди при Дурьодхана, който е твърдоглав, невеж, зъл и пристрастен към греха и му кажи, че желанието за световно господство, което измъчва сърцето му, е неприемливо. Кажи му следното: «Не искаме да ти направим нищо лошо. Върни ни Индрапрастха или се бий, о, владетелю на Бхаратите.»“

Събралите се царе заликуваха от думите на Юдхищхира и Пандава вдигна длан да ги успокои. Обръщайки се отново към Санджая, той каза: „Моля се Върховният Бог да надари този безразсъден човек с мъдрост. Кажи и това на Дурьодхана, Санджая: «Синовете на Панду са готови да простят дори това, че разсъблякохте и оскърбихте съпругата им, само и само Куру да не бъдат избити. Ще преглътнем всички злини и оскърбления, които ни причинихте, но искаме законния си дял. О, най-добър сред хората, откажи се от алчността си за чужди богатства. Единствено тогава ще настане мир. Ще приемем дори само една провинция, за да можем да изпълняваме отредения от Бога дълг да управляваме и закриляме народа. Дайте ни само пет села, по едно за всекиго от нас, и нека с това този конфликт да приключи. Копнея да видя Кауравите и Пандавите да се събират с ведри сърца. За да изпълня дълга си, аз съм готов и на мир, и на война. Изборът е във ваши ръце.»“

Когато Юдхищхира свърши, всеки от братята му предаде послание за Кауравите. След като всички се изказаха, Санджая увери, че ще повтори посланията им точно както са изречени. После се поклони пред събранието и замина за Хастинапура.

43.
Опасенията на слепия цар

Дхритаращра седеше сам в покоите си. Санджая отсъстваше вече от много дни и трябваше да се върне всеки момент. Царят се питаше как ли Пандавите ще приемат посланието му. Със сигурност добронамереният Юдхищхира не би избрал войната. Той не би си простил избиването на скъпите си възрастни роднини. Но и несъмнено щеше да действа според съвета на Кришна. А Кришна бе непредвидим. Дхритаращра не можеше да разбере мотивите и намеренията му. Понякога той беше безпристрастен — или поне изглеждаше такъв — но въпреки това винаги предпочиташе Пандавите. А пък бе дал армията си на Дурьодхана, обещавайки, че няма да се бие. Това бе трудно за разбиране.

Докато Дхритаращра седеше и размишляваше, в стаята му влезе вестоносец с новината, че Санджая се е завърнал. Царят заповяда веднага да бъде въведен при него.

Санджая влезе и застана пред Дхритаращра с допрени длани: „О, господарю на земята, аз съм Санджая и се върнах от срещата с Пандавите. Юдхищхира ти изпраща поздравите си и пита за здравето ти и за здравето на синовете и внуците ти.“

„Благословен да си, Санджая. Добре си дошъл. Кажи ми как живее Юдхищхира, който няма врагове? Добре ли са той и братята му?“

„Всички Пандави са добре. Юдхищхира иска да си върне онова, което преди му е принадлежало. Неговото мнение е, че добродетелта е по-възвишена от придобиването на богатства и че тя е смисълът на щастието и радостта. Този богоподобен човек, воден единствено от добродетелта, копнее отново да закриля народа в съответствие с вечните задължения, отредени му от Твореца. Без съмнение хората са кукли на конци в ръцете на Божията воля. Как иначе би се случило Пандавите да изстрадат толкова много? Според мен, докато могъщият човек няма възможността да възстанови реда, противниците му ще процъфтяват. Твоите действия бяха неописуемо греховни, Царю, и скоро ще постигнеш последствията им. А Юдхищхира, който е отхвърлил от себе си греха, както змията изоставя старата си кожа, сега сияе сред останалите герои.“

Дългото и доверено приятелство на Санджая с Дхритаращра му позволяваше да бъде откровен. Царят потрепваше от болка, когато секретарят му продължи: „Обмисли внимателно накъде си тръгнал, Царю, защото мотивите ти са самоубийствени. Ти действа нечестно спрямо Пандавите и не спечели нито добродетел, нито богатство. Порочни и жестоки, твоите действия ти донесоха само позор и порицание сред хората. Бих разбрал така да постъпва човек от долна класа, лишен от образование, но ти си роден в династията Бхарата и си съветван от мъдри министри. Самият ти също си мъдър и познаваш разликата между доброто и злото. Защо тогава действаш така, че да доведеш до унищожението на рода си?“

Дхритаращра притисна с пръсти очите си. Стана му непоносимо горещо, въпреки че му вееха и от двете страни с ветрила чамара. Той разкопча туниката си и повика да му донесат чаша студена вода. Санджая бе твърд. Той не можеше да гледа как господарят му става причина за собствената си гибел. Отминало бе времето за дипломация. Надвисваше бедствие. Ако изобщо бе останала някаква надежда то да се избегне, царят трябваше да чуе истината и да направи нещо възможно най-скоро.

„Без съмнение на Пандавите им помагат божествени сили. Как иначе би могъл Арджуна да достигне небето в сегашното си тяло? Сам Бог дарява на хората резултатите от действията им. Всичките ни усилия са напразни, ако сме неспособни да разпознаем тази истина. Устремени единствено към собственото си наслаждение, няма да спечелим нищо, освен страдания. О, Царю, аз обвинявам теб за настоящето положение. Ти действаш, без да зачиташ Божиите закони. Не промениш ли взетите решения, ще си отговорен за гибелта на много хора. Арджуна ще унищожи Куру, както огънят изпепелява купчина слама. Убеждаван от своеволния си син, ти смяташ, че успехът ви е сигурен. Затова и не се противопостави на играта на зарове. Виж сега резултатите от тази лудост. О, Царю, тъй като си слаб, ти не можеш да задържиш властта над тази обширна земя, точно както глупакът е неспособен да запази неочаквано придобито богатство.“

Бе вече късна нощ и Санджая бе изтощен от дългото пътуване. Той помоли за разрешението на Дхритаращра да си почине, като обеща, че ще дойде пак на сутринта, за да предаде посланието на Юдхищхира пред събранието. Царят го освободи с приятни думи. Той знаеше, че Санджая в сърцето си е загрижен единствено за неговия интерес, независимо колко остри можеха да бъдат думите му.

След като Санджая излезе, Дхритаращра остана да седи сам, а умът му бе изпълнен с мъчителни мисли. Всичко зависеше от него. Несъмнено щеше да е справедливо да върнат Индрапрастха на Юдхищхира, но Дурьодхана нямаше никога да се съгласи. Щеше ли да има той силата да го спре? Бяха изминали почти двайсет години, откакто Дхритаращра бе на престола. Сега той бе господар на земята — той и Дурьодхана, неговият упълномощен представител. Да върне царството на Юдхищхира означаваше край на това. Сияйните Пандави скоро щяха да възстановят превъзходството си над своите братовчеди. Той и Дурьодхана щяха да бъдат засенчени. Царят усети крайниците му да се разтреперват. След като веднъж бе притежавал такава власт, за него бе по-лошо от смърт тя да му бъде отнета.

Въпреки че бе късно, Дхритаращра усети, че има нужда да поговори с Видура. Никой друг не можеше да му даде по-безпристрастен и разумен отговор от Видура. Царят изпрати да го повикат и съвсем скоро той влезе в стаята. „О, премъдри, аз съм Видура, тук, на твоите заповеди. Кажи ми какво мога да направя за теб? Аз съм твой слуга.“

Царят го приветства топло и го накара да седне край него. После заговори с мрачен глас: „О, Видура, току-що разговарях със Санджая, който жестоко ме критикува. Той още не ми е предал какво е казал Юдхищхира и аз цял съм в тревога. Тялото ми гори и не мога да спя. Кажи ми как да превъзмогна състоянието си.“

Видура, който бе повикан по средата на молитвите и медитацията си, отговори: „Безсъние сполита онзи, който е бил нападнат от по-силен мъж; немощният; онзи, който не е успял да постигне целта си; който е бил ограбен; който изгаря от страст; или крадецът. Надявам се ти да не принадлежиш към нито една от тези категории, Царю, нито че ламтиш за чуждо богатство.“

Видура разбираше много добре затрудненото положение на царя. Бе го обсъждал с него безброй много пъти и винаги му бе давал все един и същ съвет, но Дхритаращра винаги го бе пренебрегвал. Видура постоянно го бе предупреждавал за възможните последствия от действията му — последствия, които сега бяха неизбежни. Дхритаращра явно осъзнаваше този факт.

Царят обърна глава към Видура: „Говори ми мъдро, скъпи братко. Кажи ми онова, което едновременно ме издига нравствено и е съобразено с моето благополучие.“

Обичта на Видура към брат му бе неотслабваща, въпреки неразумността на царя. Той търпеливо го съветваше за негово добро, молейки се някой ден слепият Дхритаращра да се осъзнае. Може би сега, пред надвисналото бедствие, той щеше да се вразуми. Видура каза: „Юдхищхира е цар, белязан с благоприятни знаци. На него подобава да управлява света. Трябваше да го държиш близо до себе си, но ти го прогони. Заради тази си слепота си прокълнат, Царю, въпреки че знаеш какво е добродетел. Тъй като той е деликатен и опрощаващ, тъй като обича истината и никога никого не би оскърбил, Юдхищхира не забравя позицията ти и търпеливо понася трудностите, които му причиняваш. След като повери властта над света на Дурьодхана, който е изпълнен с враждебност към Юдхищхира, как би могъл сега да очакваш мир и благоденствие?“

Сам Видура бе получавал много напътствия от риши и мъдреци, с които търсеше общуване при всяка появила се възможност. Припомняйки си мъдрите думи на светците, той стана по-мек към Дхритаращра, докато продължаваше да го наставлява. Царят го слушаше с внимание.

„Казва се, че мъдър човек е онзи, който не може да бъде отклонен от дълга си поради гняв, възбуда, гордост, похот или невежество и който остава съсредоточен в най-висшата цел на живота. Привързаността към светците, отказването от общуване с порочни хора, поддържането на вярата и почитта към по-възрастните, също са признаци на мъдрост. Мъдрият човек постъпва в съответствие с религията, следвайки посока, която е благоприятна за него както в този, така и в следващия живот, вместо такава, която му осигурява само непосредствени удоволствия. Мъдрите хора не страдат за изгубеното, нито копнеят за непостижими неща. Радват се на добродетелните действия и отхвърлят греха. Мъдрите знаят, че този свят е временен и нещастен. Признават върховенството на Бога, както и собствената си позиция на негови слуги. Всичките им действия са насочени към това да удовлетворят Бога и да постигнат вечната му обител.

От друга страна, глупакът е горделив, дори да е невеж, суетен и недостоен. Глупаците се опитват да постигнат благополучие чрез грехове и жадуват за чуждата собственост. Прибягвайки към измама и насилие, глупакът не вижда нищо лошо в това да наранява другите, за да постигне престъпните си цели. Глупакът пренебрегва това, което заслужава да бъде придобито, и желае онова, което не струва. Той е неверник, не поднася дарове на предците и боготвори единствено себе си. Безочлив, гневлив и груб в думите си, на него му липсва благоразумие — затова се сприятелява с онези, които би трябвало да са му врагове, и ненавижда тези, които заслужават приятелство. Проваляйки се в усилията си, той хвърля вината върху другите и наказва невинните. Подобни хора в крайна сметка биват унищожени из корен.“

Видура напътства Дхритаращра през цялата нощ, опитвайки се по всякакви начини да насочи ума на царя към добродетелта и справедливостта. Нищо ново нямаше в това, което каза на Дхритаращра. Старият Куру често бе слушал подобни напътствия. Той се съгласяваше с всичко и дори се наслаждаваше да ги слуша. Докато Видура говореше, царят осъзнаваше собствената си глупост и греховност, и открито ги признаваше. Той подтикваше Видура да говори още и още, задавайки въпрос след въпрос. Нощта почти премина, докато Видура посочваше резултатите, които биха последвали, ако царят не постъпеше правилно по отношение на Пандавите.

Но Дхритаращра знаеше, че нямаше да намери сили да действа според мъдрите съвети на Видура. Знаеше, че въпреки че би искал да постъпи правилно, не притежаваше волята да се противопостави на Дурьодхана. Знаеше, че когато седне на следващата сутрин сред царете в събранието, нямаше да бъде способен да се съгласи с искането на Юдхищхира.

Видура разбираше положението на царя. Съзнаваше, че думите му имат слаб ефект, затова реши, че Дхритаращра трябва да изслуша някой, който притежава повече духовна сила. След като бе говорил на царя няколко часа, най-накрая той каза: „Аз съм един шудра, Царю. Не мога да ти давам по-нататъшни напътствия, но познавам някой, който би могъл. Светият мъдрец Санат-Суджата ме е наставлявал във вечните ведически истини много пъти. Ще го призова и той ще дойде да говори пред теб. Този светец е живял живот на постоянно целомъдрие. Думите му са могъщи и чисти. С твое разрешение, ще го повикам.“

Дхритаращра се съгласи и Видура седна в медитация, съсредоточавайки ума си върху Санат-Суджата. Мъдрецът почувства мисълта на Видура с мистичната си сила и се появи веднага. Тялото му блестеше с лъчисто сияние, в ръцете си държеше съд за вода и тояжка. Видура го посрещна с нужната почит и го настани на висок трон в близост до царя.

Когато светецът седна удобно, Видура каза: „О, господарю, царят има съмнения, които аз не успявам да разсея. Ако такава е волята ти, моля те, дай му напътствия върху древните истини, които си осъзнал. Единствен ти можеш да го освободиш от двойствеността и да му помогнеш да стъпи устойчиво на пътя на добродетелта.“

Светецът, облечен в черна еленова кожа и с възел сплъстени коси на главата, кимна. Виждайки готовността му да говори, Видура каза на царя да му зададе въпросите си. Дхритаращра каза: „О, Санат-Суджата, моля те, напътствай ме. Умолявам те, кажи ми как да постигна най-висшия смисъл на живота си. Смъртта идва при всички същества, но аз съм чувал, че ти знаеш тайната, която побеждава смъртта. Как да действам така, че да не бъда вечно подвластен на раждането и смъртта в този свят?“

Санат-Суджата отговори: „Ти питаш как да бъде избегната смъртта и да се постигне вечен живот. Слушай, Царю, ще ти дам напътствия според най-доброто, което знам. Казват, че същинската смърт е невежеството. Там, където няма невежество, няма и смърт. Онзи, който е завладян от похот, гняв и алчност, е под властта на Ямараджа и ще вижда този велик бог отново и отново. Пропадайки във всевъзможни адове, той ще изстрада непоносими мъки. След това отново ще се издига и ще се ражда сред животните и хората в този свят, започвайки още веднъж същия цикъл. Онзи, който овладее сетивата си обаче и не действа под тяхната власт, ще се избави от тези страдания. За такъв човек, който държи под контрол ума и сетивата си, смъртта не е заплаха. Затова трябва да избягваш всички сетивни желания и да развиваш познанието за вечната душа, която съществува отделно от сетивата и е различна от тялото.“

Дхритаращра попита: „Къде отиват онези, които са овладели сетивата си? Как се държат подобни хора в този свят? О, мъдрецо, не мога да се наситя да те слушам.“

Санат-Суджата седеше с кръстосани крака на златния трон, а докато говореше, дланите му лежаха пред него с допрени палец и показалец. „О, Царю, човек трябва да изпълнява жертвоприношения и покаяния, предназначени да удовлетворят Върховния Бог. Правиш ли това, ще постигнеш висшите вечни сфери, откъдето няма връщане. Стъпка по стъпка човек трябва да напредва по пътя на знанието, никога да не се отъждествява с материалното тяло и винаги да се стреми към духовен напредък.“

Дхритаращра потръпваше, докато светецът продължаваше да говори. Старият монарх познаваше вече тези наставления. Той знаеше, че риши казва истината. Знаеше също и че собствените му действия са далеч от следването на тези напътствия. Но още по-лошото беше, че той едва ли щеше да се промени. Без съмнение щеше да се наложи да извършва много аскетизъм и покаяния, за да изкупи греховете си. Навярно тогава най-накрая щеше да успее да приложи наставленията на светеца. Но очевидно, засега, съдбата го караше да действа по начин, противоположен на добрите съвети. Чувствайки се безпомощен пред лицето на собствената си слабост, Дхритаращра продължаваше да задава въпроси на мъдреца.

Санат-Суджата също разбираше съкровените чувства на царя, но не спираше да го наставлява в името на висшето му добро. От Дхритаращра зависеше да избере по какъв начин ще действа. Мъдрецът знаеше, че всичко, което можеше да направи, бе да изясни последствията от различните пътища на действие, по които царят можеше да поеме.

Дхритаращра слушаше как Санат-Суджата описва по какъв начин Свръхдушата прониква вселената и обитава сърцата на всички живи същества. Царят попита: „Как може човек да опознае Свръхдушата?“

„Върховният, известен като Брахман, може да бъде познат единствено от онзи, който е постигнал същата духовна природа като него. Тази природа се придобива чрез практикуване на служене към духовния учител, изучаване на Ведите, спазване на целомъдрие, упражняване на аскетизъм и въздържане от нараняване на другите. Така постепенно човек се освобождава от въздействията на материалната природа и заживява в истинската си духовна природа. Тогава, в медитация, той може да познае Свръхдушата.“

Дхритаращра бе заинтригуван: „Как изглежда безсмъртната и всесилна Свръхдуша в този свят? Бяла ли е, или червена, или черна, или е някакъв друг цвят? Какви са атрибутите й?“

„Може да се яви във всякакъв цвят, но не наподобява нищо от сегашната ти опитност. Свръхдушата прониква Вселената и едновременно с това присъства в сърцата във форма с големината на палец. Всичко се намира в нея и потъва в нея по време на унищожението. В нея липсва двойственост и въпреки това от нея произлиза безкрайното разнообразие на творението. Ръцете и краката й са навсякъде и въпреки това е неподвижна. Тя вижда всичко и притежава пълното знание. Никой не е непознат за Върховното Същество.“

Връщайки се към въпроса на царя за това как би могла да бъде позната Свръхдушата, мъдрецът описа с още подробности поведението, което извисява човек до духовното ниво. После той продължи да разяснява природата на Брахман и състоянието, което човек изпитва, постигайки тази природа. Санат-Суджата разказва, докато изгряващото слънце не освети стаята на царя. С настъпването на зората мъдрецът прекрати разговора и се изправи да си върви. Видура докосна нозете му и заедно с царя му благодари за напътствията. Тогава Санат-Суджата изчезна, оставяйки ги да се приготвят за събранието.

44.
Кауравите в паника

Дурьодхана бе станал рано в деня на съвещанието. Той знаеше, че Санджая ще предаде посланието на Юдхищхира. След като извърши сутрешните си ритуали и прие почитта и възхвалите на дворцовите брамини и бардове, принцът се срещна с Шакуни и Карна. Той твърдо изрази намерението си да не връща царството на Пандавите. Приятелите му се съгласиха с него и го приветстваха. Окуражавайки го да остане непреклонен, те го увериха, че остарелият му баща, оплетен в нишките на обичта, няма да го задължи да върне Индрапрастха, стига той да е достатъчно решителен. Разговаряйки, тримата мъже бавно вървяха към залата за събрания, блестяща като планината Химават под ранните утринни лъчи на слънцето.

Дхритаращра влезе в залата начело на останалите царе. Воден от Видура, той се отправи към трона си. Подът на залата бе напръскан с парфюми и застлан с листенца от цветя. Царете заеха креслата си, изработени от гравирана слонова кост и дърво, украсени със златни инкрустации и скъпоценни камъни. Докато се настаняваха на копринените възглавници, всички се оглеждаха, за да видят кой присъства. Непосредствено около Дхритаращра бяха Видура, Бхишма, Дрона, Крипа, Шаля, Критаварма, Джаядратха, Бахлика, Сомадатта и Ашватхама, също Дурьодхана и братята му. С присъствието на толкова много герои залата наподобяваше пещера, пълна с лъвове. С ярките си копринени дрехи и златни накити сияйните владетели я озаряваха и тя изглеждаше като събрание на боговете.

След като всички се бяха настанили, пазителят на портите извести, че Санджая е дошъл и чака да предаде посланието. Дхритаращра му даде разрешението си да влезе. С блестящи златни обеци Санджая се поклони в нозете му и допрял длани, се обърна към събранието със следните думи: „О, синове на Куру, току-що се връщам от Пандавите. Тези добродетелни мъже поздравяват всички ви, в съответствие с възрастта и ранга на всекиго. Чуйте сега посланията, които те изпратиха чрез мен.“

Санджая внимателно предаде посланието на Юдхищхира, точно както го беше чул: или Куру трябваше да върнат царството на Пандавите — или поне пет села — или щеше да има война.

Дхритаращра не каза нищо. Той поседя замислен, а след известно време промълви: „Бих искал да чуя посланието на Арджуна, защото в негово лице сме изправени пред най-страшната опасност. Приятелят на Кришна, Арджуна, е неизмеримо могъщ и изстрада много от нас. Кажи ми, Санджая, какво каза Дхананджая, който погубва грешните?“

Санджая наведе глава пред царя и като остана прав, отговори: „Чуйте думите на яростния Арджуна, нетърпелив да се сражава, които той изрече с почервенели очи в присъствието на Юдхищхира и Кришна.“

Възпроизвеждайки настроението, в което бе говорил Арджуна, Санджая предаде точните му думи: „Кажи на синовете на Дхритаращра пред събранието на Куру, така че да чуе и порочният Карна, който винаги жадува за битка, който говори грубо и чийто интелект е изкривен и дълбоко невеж, че часът му удари. Говори в присъствието на всички царе, пристигнали от цялата земя да се сражават срещу Пандавите. Ако Дурьодхана не предаде царството на Юдхищхира, тогава е ясно, че той желае да си плати за своята ненавист към нас. Ако предпочете битката, тогава пак ще постигнем целта си. Кажи му да не избира мира; нека се бие с мен, Бхима, Накула и Сахадева, Сатяки, Дхрищадюмна и Шикханди. Очаквам с нетърпение това. Въпреки че спяхме върху легло от страдания през последните тринайсет години, когато синът на Дхритаращра легне мъртъв на бойното поле, леглото му ще бъде от безконечна мъка. Той никога не би могъл да победи добродетелния Юдхищхира в битка, затова прибягна към коварство и измама. Най-големият син на Панду, с напълно овладени ум и сетива, търпеливо понесе всичките страдания. Когато той насочи гнева си срещу Кауравите, тогава Дурьодхана ще има за какво да съжалява.“

Дурьодхана се подсмихна, когато Санджая продължи. Арджуна описваше как вижда предстоящата война: „Както през лятото пламтящият огън поглъща сухата трева, така и армията на Кауравите ще бъде изпепелена само от един поглед на Юдхищхира. Когато Дурьодхана зърне облечения с броня Бхима, изправен върху колесницата си с боздуган в ръка, да дава воля на яростта си, тогава ще съжалява за тази война. Когато този горделивец види как Бхима поваля слоновете с хиляди, изпращайки воините им на оня свят, тогава ще съжалява. Когато Накула слезе от колесницата си, стиснал меча си, и започне да посича воините, сякаш са нива от царевица, тогава окаяникът ще съжалява. Когато Сахадева отсече главите на царете с безпогрешно насочените си стрели, и когато накрая срази порочния Шакуни, тогава Дурьодхана ще съжалява.“

Един по един Арджуна изброяваше всички велики воини, които ще се сражават за Пандавите, описвайки опустошението, което щяха да причинят на Кауравите. Дхрищадюмна щеше да убие Дрона, а Шикханди — Бхишма. Бхима вече се бе заклел да убие Дурьодхана и всичките му братя. Арджуна щеше да унищожи десетки хиляди воини. Накрая щеше да убие Карна, заедно с всичките му синове и последователи. Арджуна рисуваше мрачната картина на изхода от войната, който виждаше в пълно унищожение на военните сили на Дурьодхана. Накрая той говореше за Кришна.

„Избрал съм Кришна за свой колесничар, предпочитайки го пред Индра с неговата мълния. Ако Кришна желае нечия победа, дори и сам той да не се бие, този човек няма как да се провали. Победата ни ще е лесна. Онзи, който иска да победи Кришна, сякаш иска да преплува безкраен океан, да изгаси пламтящ огън с голи ръце или да спре хода на слънцето и луната по небесния им път. Най-добрият сред хората, господарят на всички светове, вече е избивал демони, много по-могъщи от Дурьодхана. Дори непобедимият Нарака, синът на Земята, който устояваше с лекота срещу всички богове в битка, не издържа пред непобедимите оръжия на Кришна. Дурьодхана се надява да победи Кришна, който е Върховният Бог Вишну, като го плени или като го спечели на страната на Кауравите. Но този глупак скоро ще осъзнае невежеството си.“

Пандавите бяха научили от шпионите си за стратегиите на Кауравите. Арджуна знаеше, че Дурьодхана се бои от Кришна и обмисля как да се справи с него. Кауравският принц дори възнамеряваше да го залови, когато той дойде в Хастинапура с предложение за мир.

Арджуна завършваше речта си с описание на поличбите, които бе видял: „Лъкът Гандива се обтяга, без дори да съм го докоснал. Стрелите ми излизат сами от колчаните. Блестящият ми меч изскача от ножницата. Знамената ми се веят и шептят: «Кога ще запрегнеш колесницата, Кирити?» Нощем глутници чакали вият радостно, от небето се спускат гарвани и лешояди. Всички тези знамения вещаят кръвопролитие. Поличбите ще се сбъднат, когато започна да пускам божествените си оръжия във всички посоки. Няма да оставя и следа от кауравската армия. О, Санджая, предай това на Дурьодхана пред царя, Бхишма, Дрона, Крипа и мъдрия Видура. Аз без съмнение ще се вслушам в думите на тези старейшини. Нека спрат злия Дурьодхана, защото иначе войната ще започне.“

Залата остана смълчана. Дурьодхана се огледа наоколо си нехайно. Карна пламна от гняв и се вкопчи в изработената от слонова кост ръкохватка на меча си. Виждайки равнодушието на Дурьодхана, Бхишма се обърна сериозно към него:

„Принце, чуй древната история, която ще разкажа. Веднъж всички богове отишли при Брахма. Пристигайки в обителта му, те видели две сияйни, красиви същества, озаряващи дори тези светли сфери с великолепието си. Брахма казал на боговете, че това са ришите Нара и Нараяна, които винаги практикуват аскетизъм за благото на световете и идват, за да унищожават демоните. Боговете се били събрали при Брахма от страх пред асурите и водени от Брихаспати, се обърнали към двамата риши, умолявайки ги да им помогнат да победят враговете си. С помощта на непреодолимата сила на Нара и Нараяна Риши, боговете възтържествували над асурите. Вярва се, че сега тези двама божествени риши са се преродили като Арджуна и Кришна. Арджуна вече прояви силата си, избивайки хиляди демони в небесните сфери. Синът на Васудева също уби безброй демони. Заедно двамата победиха боговете в Кхандава; заедно двамата ще се сражават и срещу нас.“

Бхишма погледна проницателно Дурьодхана, който се премести с неудобство на трона си. Той не желаеше да слуша за силата на враговете си. Но за какво да се тревожи? Принцът си спомни уверението на данавите как ще обладаят неговите воини. Скоро той щеше да види един друг Бхишма. Скоро Пандавите щяха да се изправят срещу армия, много по-могъща, отколкото бяха очаквали.

Бхишма завърши с думите: „Нара и Нараяна постоянно се раждат в този свят, за да унищожават злодеите и демоните. Нарада Риши ни е разказвал това. Сине мой, когато видиш тези двамата да влизат в битка на една и съща колесница, ще си спомниш думите ми. Заслепен от желанието си да се сражаваш с тях, ти си изгубил представа за добродетелта и справедливостта. Недей да заставаш насреща им в битка. Пренебрегнеш ли съвета ми, ще видиш воините си избити.

Обаче явно ти се вслушваш в съветите само на трима: на Карна, който е син на сута и е прокълнат от собствения си гуру; на коварния Шакуни; и на тесногръдия ти брат Духшасана.“

Карна и без това вече бе разгневен от думите на Арджуна, а сега се вбеси. Скачайки на крака, той възкликна: „Не е честно да говориш по такъв начин за мен, дядо! Аз изпълнявам дълга на кшатриите и никога не съм изоставял добродетелта. Защо винаги ме укоряваш? Единственото, което желая, е доброто на Кауравите. Синовете на Дхритаращра честно управляват света. Защо да предават царството си на враговете? Служейки на Дхритаращра, аз ще унищожа Пандавите в битка!“

Карна извика и после седна на мястото си. Бхишма го погледна огорчен; после, обръщайки се към Дхритаращра, каза: „О, Царю, макар този син на сута да се хвали със силата си, той не е равен дори на една шестнайсета част от Пандавите. Трябва да знаеш, че този глупак носи голяма вина за бедствието, което е надвиснало над синовете ти. Окуражен от празните му обещания, Дурьодхана е готов да се изправи срещу Арджуна в битка. Разчитайки на Карна, безразсъдният ти син оскърби Пандавите. Какво е постигнал този горделивец, което дори слабо да наподобява подвизите на Арджуна? Какво направи той, когато Арджуна уби брат му в битката срещу матсите? Какво направи, когато гандхарвите отвлякоха сина ти? Но въпреки това реве като бик насред събранието. Невеж относно добродетелта и благополучието, той просто приказва каквото му дойде на ума!“

Бхишма седна. Карна бе навел глава и не каза нищо. Думите на Бхишма дълбоко го нараниха. Той копнееше да има възможността да докаже колко са несправедливи. Колкото по-скоро се изправеше в битка срещу Арджуна, толкова по-добре. Този път щеше да е различно. Оръжието Шакти на Индра щеше да сложи край на конфликта. О, защо не го бе носил със себе си във Вирата! Не му бе хрумнало дори да го вземе. Не бе очаквал да срещне Арджуна. Но нямаше да направи тази грешка отново. И тогава Бхишма щеше да замълчи.

Дрона внимателно бе слушал всичко, което бе казано. Виждайки възможност, той се изправи да говори. Обърнат с лице към Дхритаращра, възрастният учител по военно изкуство каза: „Послушай думите на Бхишма и последвай съвета му, Царю. Не се оставяй да бъдеш воден от онези, които копнеят за богатства и са роби на желанията си. Мирът с Пандавите без съмнение е най-добрият курс. Онова, което Арджуна ни предаде чрез Санджая, със сигурност ще се случи, ако се бием. Във всичките три свята никой друг не владее лъка както него.“

Дрона, Бхишма и Видура гледаха в очакване Дхритаращра. Но старият цар не каза нищо. Пренебрегвайки съвета им, той помоли Санджая да повтори посланията на останалите Пандави: „Какво каза великодушният Юдхищхира, когато научи, че сме събрали огромна армия? Кой очаква заповеди от него и кой се опитва да го разубеди да се бие? Какви са сега плановете на този доблестен човек, с когото моите зли синове постъпиха така несправедливо?“

Санджая, който бе седнал, докато другите говореха, отново излезе в средата на залата: „Всички панчалийци са готови да последват Юдхищхира, също както матсите и кекайците. Всички тези народи, до последния овчар, ще изпълнят всяка негова заповед. Облечен в сияйна ризница, той седи сред предводителите им като Индра сред боговете.“

„Разкажи ми подробно за войските на Юдхищхира. Опиши моля те и армията на Дхрищадюмна, както и тази на сомаките.“

Когато Санджая си спомни гледката на армията, той се вцепени и замълча. После въздъхна дълбоко. Умът му бе обхванат от страх и той внезапно припадна.

Видура извика: „Спомняйки си могъщите синове на Кунти и събралите се армии, Санджая изгуби съзнание. Той не може да промълви и дума!“

Дхритаращра нареди на един слуга да напръска със студена вода лицето на Санджая.

„Видът на онези мъже-тигри го е изпълнил с ужас — повтори Видура. — Утеши го с добри думи, Царю, и нека да продължи разказа си, когато се успокои.“

След мигове Санджая дойде на себе си. Дхритаращра го убеди да продължи; той отпи няколко глътки вода и отново стана, за да се обърне към събранието: „Видях, о, велики Царю, тези могъщи герои, облечени в ризници, като стадо разярени лъвове. Начело беше винаги праведният Юдхищхира, който никога не се отрича от добродетелта, било то от желание, или от страх. Той е готов да се сражава дори с боговете, ако се налага. До него стоеше страшният Бхима, чиято сила е равна на мощта на десет хиляди слона, и който избива ракшасите с голи ръце. Бхима победи могъщите якши на планината Гандхамадана и уби Кичака с всичките му сподвижници.

После идваше Арджуна, чиято слава вече бе описана, цял пламтящ от гняв. Той постоянно обтягаше Гандива и надаваше бойни викове. Дхананджая удовлетвори безсмъртния Шива в бой и получи божествените оръжия.

Зад него двамата синове на Мадри, могъщите близнаци, държаха приготвени ужасните си мечове, въздишайки тежко с парещ дъх.“

Санджая разказа за всички знаменити воини, които бяха на страната на Пандавите. Спомена и Шикханди, който според пророчеството бе предопределен да убие Бхишма; и Дхрищадюмна, предопределен да убие Дрона. Докато изброяваше многото прославени герои, противници на Кауравите, Дурьодхана и Карна се надсмиваха. Дхритаращра, обаче, се уплаши. Когато Санджая свърши, царят се обърна към събранието:

„О, Санджая, воините, които назова, са могъщи и смели бойци, но Бхима е равен на всички тях. Той ме плаши най-много. Ние сме като кошути, изправени срещу разгневен и гладен тигър. Колко нощи сънят бяга от очите ми, когато си представям как свирепият Бхима връхлита синовете ми с боздуган в ръка. Не виждам никой в нашата армия, който да излезе насреща му. Когато е разярен, той е неумолим враг, който преминава през полесражението като тайфун. Несъмнено ще избие лошите ми синове. Като го видят да идва насреща им, те ще срещнат сякаш самия бог на смъртта, размахал камшика си. Бхима ще унищожава синовете ми, както големият лъв унищожава стадо еленчета. Още от дете той е враждебно настроен към Дурьодхана и братята му. Като намери удобен случай на бойното поле, няма да се поколебае да ги избие до един. О, Санджая, късмет е, че досега не е избил синовете ми заради злото, което причиниха на него и братята му.“

Дхритаращра продължи да описва каква заплаха представлява Бхима за синовете му. Пот се стичаше по лицето му и той стискаше юмруци, докато говореше. Клетвата на Бхима да убие синовете му бе най-голямата му тревога. Царете и министрите в залата го гледаха състрадателно, докато продължаваше речта си:

„Несъмнено съдбата е всемогъща. Макар да виждам неизбежната смърт на синовете си, въпреки това аз не ги разубеждавам в стремежите им. Тъй като до един желаят да извървят вечния, благороден, небесен път, те ще се разделят с живота си в битка, осигурявайки си неувяхваща слава на земята. Единствената ни надежда може би се осланя на тримата ни стари, мъдри герои — Бхишма, Дрона и Крипа. Те несъмнено ще се отплатят за подкрепата и добрината, която сме им давали, като излязат в битка срещу Пандавите. Макар че синовете на Кунти са им така скъпи, както и моите синове, те няма да изоставят дълга си. За един кшатрия е славно да срещне гибелта, изпълнявайки дълга си. Това ще го отведе в славните блажени селения. На мен ми се струва, Санджая, че знанието не унищожава скръбта; по-скоро скръбта унищожава знанието. Като мисля за надвисналата гибел на Куру, мъката обърква сетивата ми и смущава ума ми. Не мога да изоставя привързаността към синовете, царството, съпругата и внуците си и към хиляди други неща. Такава сляпа привързаност води единствено към страдание.“

Дхритаращра въздъхна. Бхишма и Видура го гледаха в отчаяние. Той ясно разбираше какво ще се случи, ако се сражават с Пандавите, но нямаше да стори нищо, за да промени положението. Единственото, което трябваше да направи, бе да даде на синовете си заповед да спрат с враждебността и войната щеше да приключи, преди изобщо да е започвала. Въпреки че Дурьодхана изпълняваше задълженията на монарх, баща му все още заемаше трона и бе глава на царството. Ако царят заповядаше на принца да сключи мир с Пандавите, той трябваше да му се подчини.

Но Дхритаращра не показваше по никакъв начин, че би издал подобна заповед. Той с примирение щеше да стане свидетел на смъртта и разрушението всички и всичко, което му беше скъпо. Двамата министри се споглеждаха безнадеждно, докато царят продължаваше:

„Това страшно бедствие, пред което Куру сега са изправени, е заради играта на зарове. Синът ми е виновен за него, защото е изпълнен с алчност. Това е дело на вечното време. В оковите на времето, аз съм безпомощен пред лицето на собствената си разруха. Какво бих могъл да направя? Къде бих могъл да отида? О, Санджая, времето ще убие всички тези безразсъдни Куру, а аз не мога да направя нищо. Ще науча вестта за смъртта на стоте си синове, а после ще чуя воплите на ридаещите жени. Единствен аз ще остана жив. Как ще ме застигне смъртта? Както бесният пожар поглъща сухата гора, така Бхима и Арджуна ще унищожат армията ми.“

После царят описа храбростта на Арджуна, когото считаше за не по-малка опасност от Бхима. Той знаеше, че Арджуна е честен и не би убил нито един от синовете му от почит към клетвата на Бхима, но със сигурност нямаше да е така въздържан с останалата част от войските на Куру.

„Макар да мисля за това ден и нощ, не зная да съществува на земята воин, който би устоял срещу лъка Гандива.“ Гласът на Дхритаращра почти се задавяше. „Някои може и да си мислят, че или Карна, или Дрона могат да му се противопоставят, но аз не споделям това мнение. Карна е нехаен и избухлив, а учителят е престарял и е слаб, поради обичта си към Арджуна. Никой не може да убие Арджуна, нито коя да е битка с него би могла да има друг изход освен собствената му победа. Авторитетите ни уверяват в тази истина, а Куру са били свидетели на силата му със собствените си очи. С Кешава, който ще управлява конете му, и с Гандива в ръка, Арджуна ще бъде непобедим в битката.

Глупаците, намиращи се под властта на Дурьодхана, не знаят това. Когато мълния порази нечия глава, нещо може и да остане след нея. Порази ли я обаче стрелата на Арджуна, нищо не остава. Виждам го сега в ума си как препуска сред войските ни, а стрелите му летят във всички посоки, обезглавявайки безброй воини. Нима някой би могъл да се изправи срещу обединените сили на Арджуна и Бхима, и да оцелее? Когото Провидението е пожелало да унищожи, няма как да избяга. Уви, времето за гибелта на Куру настъпи.“

Дхритаращра замълча. Ако на синовете му бе съдено да умрат, това щеше да се случи. Но може би съдбата щеше да определи друг изход. В крайна сметка кой би могъл да предвиди, че благородните Пандави ще трябва да изоставят царството си и да отидат в горите? Може победата им да не е толкова сигурна. Царят едва смееше да се надява на собствената си победа. Нима можеха Пандавите да бъдат надвити, щом ги подкрепяше непроницаемият Кришна?

Ридаейки и въздъхвайки неспирно, Дхритаращра каза: „Въпреки че ми разказа за могъществото на Пандавите, съществува някой, който е равен на всички тях и дори повече. Той е способен по своя воля да подчини всички светове. Това е Кришна. Очевидно е, че той е решил Пандавите да победят. Положението за нас е безнадеждно. Сърцето ми трепери, когато си мисля за гнева на Юдхищхира, за храбростта на Бхима, за силата на Арджуна и на близнаците, и за невъобразимото могъщество на Кришна. Кой глупак, търсейки сам смъртта си, ще се хвърли като молец в непотушимия пожар на Пандавите? Отнесохме се несправедливо към тези герои. В резултат на това синовете ми ще трябва да умрат. О, Куру, не се бийте. Ако поведете война, династията ни ще бъде унищожена. Нека потърсим мир. Юдхищхира няма да ме пренебрегне особено като види скръбта ми.“

Царят потъна в сълзи. Събранието мълчеше. Какво ли би могъл да каже някой? Дхритаращра не бе споменал и дума за връщане на царството на Юдхищхира. Желаният от него мир бе само пуста надежда, породена от страх. Той не би платил цената за този мир. Войната бе неизбежна.

Санджая отново се обърна към събранието с допрени длани и каза: „Велики Царю, ще стане точно както казваш. Очевидно е, че кшатриите ще загинат от лъка Гандива. Но не мога да разбера как ти, който ясно виждаш тази истина, все още се оставяш във властта на своя син. Сега не е време да се предаваш на скръбта. Единствено по твоя вина е надвиснала тази опасност. Ти отхвърли Пандавите, които са ти като родни синове и се отнесе с тях жестоко. Седнал край дъската за зарове, ти викаше като дете: «Какво спечелихме?» Виж сега какво спечелихте! Смей се сега, както се смееше тогава, Царю! Сега трябва да се изправите срещу желаещите отмъщение Пандави и срещу техния приятел Кришна, господарят на всички същества. Кауравите всеки миг ще потънат като пробита лодка в безбрежен океан. Надеждата ти за победа е породена единствено от лудостта. Всеки, който презира Пандавите, среща гибелта си. Не ти подобава сега да скърбиш, о, Бхарата. Имаше твърде много възможности да предотвратиш тази катастрофа, но ти постоянно отхвърляше всички добри съвети. Риданията ти са безполезни, о, най-велик сред царете.“

Санджая се върна на мястото си в краката на царя и на министрите. Дхритаращра клатеше глава, а сълзите се стичаха по лицето му и попиваха в брадата му.

Дурьодхана започна да се безпокои, че царят може да реши да отстъпи пред Пандавите. Той скочи на крака и извика: „Няма от какво да се боиш, велики Царю. Не е нужно да скърбиш за нас, ние можем да победим в тази битка. Когато научих, че Юдхищхира събира армия и се готви за война, аз отидох при Бхишма, Дрона и Крипа. Потърсих съвета им, питайки ги дали мислят, че е добре да се предадем, или да се бием. Победата никога не е сигурна. Те ме увериха: «Няма нужда да се боиш от врагове. Който иска може да ни предизвика. Ще сломим гордостта му с остриетата на стрелите си. Никой не може да ни победи в битка.» Изразявайки лоялността си към теб, о, Царю, те ме успокоиха. Аз вярвам на думите им. Бхишма сам победи всички земни царе в Каши. И отново същият този герой покори непобедимия воин-мъдрец, Парашурама. Как биха могли Пандавите да го победят? Каква сила имат те? Не притежават нито царство, нито богатства. Ние сме господарите на земята. Дошло е време да докажем превъзходството си и законната си позиция. Това царство ти принадлежи, о, най-добър сред хората! Как бихме могли да го предадем на враговете?“

Както винаги Дурьодхана омая ума на Дхритаращра. Истина бе, че Бхишма бе непобедим воин. Освен това притежаваше благословията, че ще умре единствено по своя воля. Ако той имаше желание да се сражава с цялата си мощ, тогава не всичко бе изгубено. Царят избърса сълзите си, докато Дурьодхана продължаваше:

„Защо трепериш в страх дори само от описанието на врага? Имай предвид, че собствената ни армия е почти два пъти по-голяма от тяхната. И сам Индра не би могъл да я победи. Това, че Юдхищхира моли едва за пет села показва, че го е страх от силата ни. Що се отнася до Бхима, не се страхувай от него. Няма на света никой, който да може да ми излезе насреща в бой с боздугани; равен съм дори на Баларама, своя учител, и само с един удар ще изпратя Бхима в царството на смъртта. Мога да разбия планината Химават на парчета! Жадувам да се изправя срещу Бхима в битка!“

Дурьодхана се намръщи гневно при мисълта за врага си. Той бе наредил на скулптори да изработят желязна статуя на Бхима. Всеки ден кауравският принц удряше стоманената фигура с огромния си боздуган. Скоро щеше да има възможността да се бие и със самия Бхима.

„Що се касае до Арджуна, как би могъл той изобщо да победи, когато се сражава срещу Бхишма, Дрона, Крипа, Ашватхама, Шаля, Бхуришрава и Джаядратха едновременно? Дори само Дрона му е повече от равен. Роден от безсмъртния риши Бхарадваджа, никой не може дори да задържи погледа си върху Дрона, когато е разгневен в битка. Освен това ето го и Крипа, който също е син на могъщ мъдрец. Няма човек или бог, способни да го убият. А ето го и Карна, когото считам за равен на Бхишма, Дрона и Крипа, взети заедно. Дори Индра дойде при него в страха си, за да измоли естествената му ризница. Този бог на боговете дари на Карна едно непогрешимо оръжие, с което той без съмнение ще убие Арджуна.“

Дурьодхана продължи да възхвалява воините си и да иронизира Пандавите. Като изброи имената на всички царе на страната на Кауравите, той вдъхна увереност на баща си. Нямаше възможност Пандавите да спечелят войната, Дхритаращра можеше да бъде спокоен.

Накрая Дурьодхана попита Санджая: „Какво се надява да постигне Юдхищхира със своите седем дивизии акшаухини? Нима наистина смята, че може да ни победи?“

Санджая се усмихна: „Юдхищхира и братята му са ведри и радостни. Не забелязах и следа от страх у тях. Арджуна се качи на божествената си колесница, когато си тръгвах, и каза: «Видях небесни знамения, предвещаващи победата ни.» Като гледах облечения в ризница Арджуна на колесницата му, сияен като светкавица в облак, аз съзрях истината в думите му.“

Дурьодхана се изсмя саркастично: „Ти винаги славиш Пандавите, които ние победихме на зарове. Разкажи ми за колесницата на Арджуна. Какви са конете й, какви са знамената й?“

Дурьодхана бе чувал за божествената колесница на Арджуна, дарена му от Агни. А предводителят на гандхарвите, Читраратха, му бе подарил жребците си. Той се заслуша, докато Санджая я описваше:

„Колесницата на Арджуна е с небесен произход и не може да бъде възпряна. Теглена е от бели коне, носещи се със скоростта на вятъра по земята и по небето. Читраратха му е дал благословията, че винаги ще има стотици коне, независимо колко от тях ще бъдат избити.

Трудно ми е да опиша знамето на Арджуна. То е създадено от Вишвакарма и разпростира магическа илюзия, сякаш се развява на километри във всички посоки. Невъзможно е да се установи от какво е направено, но наподобява дим, смесен с пламък, и притежава всички цветове от дъгата на Индра. На него седи великият Хануман, както и други страховити небесни създания.“

Санджая описа колесниците и на останалите четирима Пандави. Когато свърши, Дхритаращра попита: „О, Санджая, кои от воините на Пандавите с кои от нашите воини ще се сражават?“

„Дхрищадюмна, роденият от огъня, ще се изправи срещу Дрона. Брат му Шикханди е избрал Бхишма, а праведният Юдхищхира е решен да убие вуйчо си Шаля. Дурьодхана и стоте му братя принадлежат на Бхима. Арджуна назова Карна, Ашватхама и Джаядратха. Каза също, че ще убие и всекиго другиго, който се счита за непобедим. Абхиманю ще посрещне всичките ти внуци, о, Царю. Коварният Шакуни принадлежи на Сахадева, пък Накула ще се заеме със сина на Шакуни, Улука, и с ордите от планински воини, предвождани от него. О, господарю на хората, всички пълководци и воини в твоята армия са избрани от един или друг от Пандавите и техните съюзници. Затова направи бързо каквото е необходимо, защото иначе битката скоро ще започне.“

Дхритаращра пак се уплаши. Умът му се люшкаше между надеждата и отчаянието и той отново заговори с треперещ глас:

„Всичките ми неразумни синове, които ще се изправят срещу Бхима, вече са загинали. Останалите царе и управници до един ще бъдат избити от лъка Гандива, както молците изгарят, щом влетят в огъня. Виждам поражението на армията си от Пандавите, които превърнах в свои врагове. Войските на Юдхищхира са като застрашителен океан, а моят син иска да го преплува само с двете си ръце. Дори Индра лично не може да противостои на такива герои, хладнокръвни и сдържани в битка и способни да разтрошат Хималаите. Уви, безумният ми син иска да се сражава с тях, пренебрегвайки възраженията ми.“

Дурьодхана стана на крака: „И от двете страни сме смъртни. Защо тогава приписваш победата само на тях? Премисли отново какви герои имаме в наша подкрепа. Дори и боговете с обединени сили не биха могли да ги победят, какво да говорим за жалките Пандави. О, господарю, аз не ги считам за способни дори да издържат на гледката на нашата армия. Царете и владетелите, които ми желаят доброто, ще притиснат Пандавите като плячка в капан. Те ще бъдат сразени, заедно с всичките си последователи.“

Дхритаращра седеше и клатеше глава. Интелигентността му му казваше, че Пандавите, подпомагани от Кришна, няма как да бъдат победени, но сърцето му бе завладяно от силната привързаност към синовете му. Задавеният му глас отекна из залата: „Виж как бълнува синът ми като луд, Санджая. Как би могъл той изобщо да победи Юдхищхира в битка? Без съмнение Бхишма познава истинската сила на Пандавите, щом не желае да се сражава с тях. Разкажи ни отново за могъществото им, Санджая. Нека не ни останат съмнения за опасността, пред която сме изправени.“

„Дхрищадюмна не спираше да насърчава войските на Пандавите. Той ми каза: «Иди, Санджая, и кажи на Кауравите, че гибелта им е неминуема. Кажи им, че ще избегнат това бедствие единствено ако изпратят някои чист и честен човек да върне царството на Юдхищхира. Не позволявайте на Арджуна да излее огъня на гнева си върху Куру. Той е закрилян от боговете в небесата и от самия Върховен Бог и не може да бъде убит. О, Куру, дори не си и помисляйте да се сражавате с него.»“

Дхритаращра проплака, покривайки лицето си: „О, Дурьодхана, сине мой — хлипаше той — откажи се от войната. Едната половина от това обширно царство е повече от достатъчна за теб и министрите ти. Върни на Пандавите онова, което е тяхно. Всички старейшини на Куру виждат това като единственият добродетелен път и ти трябва да го приемеш, дете мое. Освен теб и тесногръдия син на сута, не виждам никого другиго, който да желае война. Воден от Карна, Духшасана и Шакуни, ти вървиш по пътя на разрухата. Ела на себе си, скъпи сине. Не се оставяй да бъдеш подведен.“

Думите на Дхритаращра нямаха силата на авторитет. Никой в събранието не приемаше много сериозно жалните му вопли. Той очевидно бе преотстъпил властта си на Дурьодхана и в крайна сметка щеше да се съгласи с всичко, което принцът решеше. След като Дхритаращра спря да говори, Дурьодхана се изправи. Оглеждайки дръзко събранието, той ясно изрази становището си: „Не съм зависим от никого от воините, избрали да ни подкрепят. Карна и аз сами можем да извършим жертвоприношението на войната, а Юдхищхира ще бъде жертвеното животно. Моята колесница ще е жертвената площадка, а оръжията ми ще са нужните принадлежности. Стрелите ми ще заместят тревата куша, а процъфтяващата ми слава ще е пречистеното масло. Ще извършим жертвоприношението в чест на бога на смъртта и ще се завърнем, увенчани с ореола на славата. Нека войната започне! Или ще властвам над широката земя, след като убия Пандавите, или те ще се радват на царството си, след като са ме убили.“

Дурьодхана направи пауза, за да придаде тежест на думите си. Гласът му, изпълнен с високомерие и арогантност, отекваше в съвещателната зала: „Мога да пожертвам живота си, богатството си, царството си, всичко, Царю, но никога не мога да живея в мир с Пандавите. Няма да им дам земя, дори колкото да забият върха на игла в нея!“

Залата остана тиха, след като Дурьодхана зае мястото си на своя трон. Бхишма и Видура се спогледаха; думите на Дурьодхана не бяха изненадващи за тях. Какво биха могли да кажат в отговор? Единствен Дхритаращра можеше да спре сина си, но той не го направи, въпреки горещите си молби. Не бе издал властна заповед да бъде върнато царството на Пандавите, нито бе дал на някого другиго пълномощието да възпре Дурьодхана. Ясно бе, че съдбата повеляваше война.

Дхритаращра наруши мълчанието: „Скърбя за всички вас, владетели, които ще последвате този безумец в обителта на смъртта. Отричам се от Дурьодхана завинаги. Скоро Пандавите ще се движат сред войската ни като тигри сред стадо сърни. Армията ми ще падне като безпомощна жена под ударите на лош мъж. Когато видите Пандавите да приближават като ходещи планини, ще си спомните думите ми. О, синове мои, не сключите ли мир сега, ще постигнете вечен мир под ударите на боздугана на Бхима.“

Дурьодхана погледна към Карна и Духшасана. Старият му баща може и да изпитваше ужас при мисълта за битка, но принцът едва се сдържаше. Независимо дали сам, или с помощта на обладаната от данави армия, той бе готов. Друг избор не бе възможен.

Дхритаращра помоли Санджая да повтори какво бе казал Кришна. Санджая преразказа думите му, призоваващи към връщане на царството на Пандавите. После той описа още една среща, която бе имал с Кришна и Арджуна.

„Бях поканен да се видя с тях в покоите на Арджуна. С ум, съсредоточен върху свещеното, аз влязох в най-вътрешния апартамент на двореца със сведена глава и с молитвено допрени длани. Двамата велики герои обаче ми казаха да се отпусна. Те седяха заедно на златно легло, инкрустирано със скъпоценни камъни. Нозете на Кришна почиваха в скута на Арджуна, а нозете на Арджуна — в скута на Кришна. Драупади и Сатябхама седяха наблизо като две сияйни луни. Арджуна ми посочи едно кресло, но аз го докоснах с длан и седнах близо до него на пода. Кришна и Арджуна се изправиха като две високи дървета. Като видях двамата тъмнолики герои, надвесени над мен, аз бях обхванат от страх. Те бяха като Индра и Вишну заедно. Тогава осъзнах, че който ги има на своя страна, никога няма да срещне поражение.“

Санджая затвори очи, припомняйки си гледката. Той мълча няколко мига, после продължи със сподавен глас: „След като ме успокоиха и ми поднесоха храни и напитки, аз поставих допрените си длани над главата си и им заговорих за твоето желание за мир, Царю. Тогава Арджуна помоли Кришна да даде подобаващ отговор и господарят на Ядавите изрече мили и пленителни думи, чийто смисъл обаче е страховит. Те са предназначени да всеят смут в сърцата на синовете ти. Ето ги: «О, Санджая, предай следното на Дхритаращра и на всички старейшини на Куру, след като им поднесеш почитанията ни и ги попиташ за благополучието им. Кажи им, че трябва да извършат благотворни жертвоприношения и да раздадат неизброими дарове на брамините. Нека след това се повеселят със съпругите и синовете си, защото скоро ги чака бедствие. Сега си мисля за своя дълг към Драупади, който все още не е изплатен. Тази чиста жена ме спечели за вечни времена с всеки свой вик: „О, Говинда!“, докато Куру й причиняваха болка.»“

Сълзи потекоха по лицето на Санджая при мисълта как изцяло се отдава Кришна на онзи, който търси закрилата му. „После Кришна изрече следните думи: «Куру превърнаха притежателя на лъка Гандива в свой враг, а аз съм неговият колесничар. Кой ще посмее да ни предизвика на битка, пък дори и да му помагат боговете, освен ако не е ударил часът му? Онзи, който ще победи Арджуна, трябва да може да носи земята в двете си ръце, да изпепели съществата и да унищожи небесата. Но сред всички създания в трите свята, няма никой, който да е равен на него в бой. Несъмнено, битката в царство Матся бе достатъчно доказателство за това — какво да говорим за сраженията с данавите в долния свят. Арджуна и никой друг е винаги надарен със сила, ловкост, храброст, лекота на ръцете, неизтощима енергия и търпение. Обмислете внимателно всичко това, преди да започнете с враждебните си действия, о, Куру.»“

После Санджая каза на Кауравите, че Кришна възнамерява да дойде в Хастинапура лично, за да преговаря за мир.

Дхритаращра седеше с наведена глава. Той бе прекарал много безсънни нощи, размишлявайки върху силата на Арджуна, в опитите си да прецени дали някой сред воините на Куру можеше да му се противопостави. Трудно бе да се отсъди. Сега, когато Арджуна беше заедно в битката с Кришна, везните се накланяха драматично. Могъществото на Кришна бе невъзможно да се измери. За него ришите казваха, че е Богът на всички богове. Да са против него със сигурност означаваше да са против боговете.

Слепият цар каза плахо: „Тези описания на Арджуна и Кришна само още повече ме убеждават в безумството на войната. О, Дурьодхана, премисли отново. Премисли срещу кого ще се сражаваш. Великите винаги изплащат дълговете си. Агни е задължен на Арджуна, заради помощта му в Кхандава. Той със сигурност ще му помага във войната. Също и бог Дхарма ще се съюзи със своя син Юдхищхира. Бхима е син на Ваю, а близнаците са заченати от двамата Ашвини. Така ще сме изправени срещу сила човешка и божествена. Не виждам как ще можем да победим. Сине, помири се с Пандавите. Ако не го направиш, значи е настъпил краят на Куру.“

Дурьодхана губеше търпение. Цялата тази агония бе прекалена. Принцът скочи разгневен: „О, най-добър сред царете, защо не спираш да възхваляваш Пандавите? И те са смъртни като всички нас. Как могат боговете да им дойдат на помощ? Боговете никога не са движени от низши емоции. Преди всичко, те са постигнали издигнатата си позиция в небесата, посредством непривързаност към светските желания, липса на алчност, гняв и омраза. Те не се въвличат в жалки човешки конфликти, основани на емоционални връзки. Ако не беше така, тогава как Пандавите щяха да изтърпят толкова страдания? А дори и боговете да вземат страната им, какво? Аз съм равен на всекиго от тях. Със собственото си мистично могъщество мога да спра дори и огън, имащ силата да опожари трите свята. Със заклинания мога да втвърдя водата, позволявайки на колесници и пехота да преминават по нея. Мога да разсичам планини и да запращам лавини от камъни заедно с ураган, какъвто духа по време на всемирното унищожение.“

Докато хвалеше себе си, Дурьодхана изключително се оживи. Той размахваше ръце и се вглеждаше в присъстващите царе: „Всички знаете, че в моето царство няма природни бедствия, причинени от боговете. Благодарение на закрилата, която осигурявам, няма дори страшни зверове или змии, които да нападат поданиците ми. Целият народ е добродетелен и живее мирно под управлението ми. Нито боговете, нито асурите ще се осмелят да закрилят някого, който ми е ненавистен. Защо боговете не ми попречиха да прогоня Пандавите или да отнема богатството им? Когото аз пожелая да бъде щастлив или нещастен, неминуемо става такъв. Никой не може да осуети целите ми. Царю, думите ми не са лъжа. Известен съм в света като този, който казва истината. Цялата земя е свидетел на моята слава. Казвам всичко това единствено за да те успокоя, а не да възхвалявам себе си. Скоро ще чуеш за поражението на Пандавите, бъди спокоен. Аз ги превъзхождам и по интелигентност, и по могъщество, и по храброст, и по знания, и по способности. Ще ги унищожа.“

Дурьодхана, който вече бе стигнал до центъра на залата, тръгна обратно към мястото си с високо вдигната глава. Карна го аплодира и се изправи да говори, пренебрегвайки Дхритаращра, който бе вдигнал длан да отговори. Гласът на Карна прокънтя в залата: „Аз се наемам да убия Пандавите. Получил съм брахмастра от Парашурама и Шакти от Индра. С тези две оръжия ще унищожа синовете на Панду. Всички останали Куру могат да бъдат при Дурьодхана да го защитават. Оставете Пандавите на мен.“

Бхишма се изсмя високо и дълго: „Какви ги приказваш, Карна? Явно интелигентността ти се е замъглила от очакващата те смърт. Като си спомниш за случката с опожаряването на Кхандава, би трябвало да си по-сдържан, глупако. Твоето оръжие Шакти, с което толкова се гордееш, ще изгори на пепел, удари ли го дискът на Кришна. Върховният Бог вече е погубвал врагове, много по-велики от теб, Карна. Като се срещнеш с него и Арджуна и ти, и всичките ти оръжия ще бъдете унищожени.“

Бхишма напомни на Карна как Парашурама го бе проклел: в мига, в който най-много има нужда, да не успее да си спомни мантрите за извикване на брахмастрата. За да получи познанието му, Карна бе заблудил мъдреца да мисли, че е брамин. Когато Парашурама бе разкрил измамата, той бе изрекъл проклятието. Карна нямаше да може да използва оръжието брахмастра, когато го застрашаваше най-голяма опасност, а Арджуна със сигурност нямаше да има подобно затруднение.

Карна се озъби: „Твоята възхвала за Кришна е подобаваща, дядо. Знам, че той е толкова велик, и дори още по-велик от това, което каза, но не мога повече да търпя жестоките ти думи към мен. Чуй сега какъв ще бъде резултатът от грубостта ти. Аз няма да вляза в битката, докато ти си в нея. Ще сваля оръжия, докато не паднеш повален. Тогава светът ще види моята храброст.“

Карна бързо напусна залата. Бхишма отново се засмя и се обърна към Дурьодхана: „Този син на сута е човек, който държи на думата си. Как ще спази сега обещанието си да унищожи противниковата армия? В същата тази зала го чух да казва: «Всички вие сте свидетели. Ще избия хиляди, десетки хиляди вражески воини.» Как ще го направи сега? Поривист и арогантен, още в мига, в който е измамил светия риши Парашурама, той е изгубил цялата си доблест и аскетични заслуги.“

Дурьодхана бе объркан от внезапното напускане на Карна, но запазвайки спокойно изражение на лицето си, отново заяви, че не зависи от никого. Без значение дали Карна щеше да му помогне, или не, той щеше да се изправи срещу Пандавите и да победи. Когато принцът най-накрая спря да се хвали, Видура се изправи от мястото си и заразказва една история.

„Имало веднъж един ловец, който разпрострял мрежа в гората да лови птици. Две големи птици се хванали в мрежата, но се вдигнали в небето и я отнесли. Ловецът ги забелязал и се втурнал след тях. Докато тичал, видял го един аскет и казал: «Колко странно е, че някой, който ходи по земята, се е втурнал да преследва тези, които летят в небето.» Ловецът отговорил: «Тези птици с общи усилия отмъкнаха мрежата ми, но те ще паднат, когато се скарат.» И не след дълго двете птици наистина започнали да се бият и паднали на земята, където ловецът ги хванал и убил. По същия начин и братята, които се бият помежду си, скоро ще намерят смъртта си. О, Дурьодхана, братовчедите би трябвало да се радват заедно на живота, да се хранят заедно и да се забавляват, но никога да се карат.“

Видура потвърди онова, което вече бе казано за силата на Пандавите, опитвайки се да разубеди Дурьодхана да се бие. Принцът не отговори нищо. Той и без това вече знаеше мнението на Видура, който очевидно подкрепяше Пандавите.

Ясно бе, че нямаше какво повече да се каже в събранието. Санджая бе предал посланията на Пандавите и Куру бяха отговорили. Патетичните призиви на Дхритаращра за мир бяха безполезни, ако не върнеше дори част от царството на Юдхищхира. А той нито веднъж не бе показал готовност да го направи. Затова, освен ако Кришна не успееше да промени ситуацията, щеше да има война. Един по един царете и министрите започнаха да напускат залата.

Накрая Дхритаращра остана сам със Санджая. След като бе чул публично изразени мненията на всички, царят искаше да изслуша сега и становището на секретаря си. Мислеше ли той, че има някакъв шанс Куру да спечелят войната? Санджая бе видял и двете страни и бе способен да прецени съответните им сили. Въпреки че Санджая вече бе заявил, че вижда слаба надежда за Куру, царят се надяваше насаме той да му подскаже как биха могли да спечелят.

Санджая се опасяваше, че ако сподели насаме с царя мнението си, той няма да го вземе предвид. Той знаеше, че Дхритаращра чувства предразположението му към синовете на Панду. Затова попита дали биха могли да повикат Вясадева, който по това време се намираше в двореца. Ако Дхритаращра видеше, че мъдрият риши е съгласен с мнението на Санджая, може би щеше да го вземе повече под внимание.

Царят се съгласи, като покани да присъства и съпругата си Гандхари. Когато Вясадева и Гандхари седнаха край Дхритаращра, Санджая се обърна към духовния си учител: „Господарю мой, моля дай ми разрешението си да говоря на царя в твое присъствие. Той пита за силата на Пандавите.“

Вясадева вдигна дясната си ръка в знак на благословия: „Кажи му всичко за Кришна, Санджая, защото именно в него е истинската сила на Пандавите.“

С допрени длани Санджая каза: „О, Царю, ти непрестанно ме питаш за силните и слабите страни на Пандавите. Силата им може да се сравни с тази на Говинда, която няма предел. Ако сложим целия свят от едната страна, а Джанардана от другата, той ще надделее над света по могъщество. Той е способен да превърне земята с всичките й създания на пепел само в един миг. Там, където има истина, където има справедливост и добродетел, където има скромност и човечност — там ще намериш Кришна. А където е Кришна, там е и победата. Той е душата на всички същества, дошъл в този свят за свое забавление. Пандавите са просто инструменти на неговите желания. Това всемогъщо същество иска да унищожи всички престъпници и грешници в света. А синовете ти, Царю, са точно такива.“

Дхритаращра се протегна да хване ръката на жена си и силно я стисна. Санджая продължи: „Кешава е господарят на времето, на смъртта, на подвижните и неподвижните същества. Той е дошъл в този свят като обикновен човек по силата на собствената си илюзорна енергия. Но онези, които го познават, не могат да бъдат заблудени.“

Старият монарх изпита желание да научи повече за Кришна. Той винаги бе знаел, че секретарят му приема Кришна за Върховния Бог. Санджая бе ученик на Вясадева, който сам почиташе Кришна. Но царят не бе убеден. Кришна несъмнено бе необикновен. Изумително бе как беше избил толкова много могъщи демони, а и всички риши го възхваляваха като изначалния Бог. Но въпреки това той изглеждаше толкова човешки. Царят попита: „Как така ти приемаш Кришна за Върховния Бог? Защо ти знаеш, че е такъв, а аз не? Моля те, обясни ми това, ако го считаш за уместно, Санджая.“

„Онези, които са твърде привързани към материята, не могат да познаят тази велика личност — отговори Санджая. — За тях той си остава загадка; или те просто не приемат, че той е Бог. Аз не съм запленен от светските неща и държа желанията си под контрол. Същевременно внимателно изучавам Ведите и слушам с вяра светците, такива като моя духовен учител Вясадева. Така съм успял до известна степен да опозная Кешава. Ти също би могъл да придобиеш това познание, Царю. Приеми подслон при Кришна, защото той е най-големият ти доброжелател. Не го презирай, не пренебрегвай съветите му. Безразсъдният ти син няма вяра в Кришна и ще доведе и теб, и династията Куру до гибел.“

Гандхари кимна утвърдително: „Нашият порочен син без съмнение ще ни доведе до разруха. Той е завистлив и суетен, и никога не се вслушва в съветите на възрастните. За моя скръб той ще умре в ръцете на Бхима. Едва тогава ще си спомни бащините думи.“

Седнал на висок трон, застлан с копринени възглавници, Вясадева каза: „Царю, ти си скъп на Кришна. Чуй съвета ми. Изслушай внимателно Санджая. Той ще ти каже пътя, по който Кришна може да бъде познат и приет за подслон. Единствено от прекомерни желания и омраза хората отричат знанието за Бога. Алчни за богатства и слава в този свят, почти всички хора са напълно потопени в илюзия. Така отново и отново попадат под властта на смъртта. Затова мъдрият изоставя всички привързаности и поема по пътя на освобождението, който в крайна сметка води до Кришна.“

Дхритаращра помоли Санджая да опише този път. След като се поклони пред Вясадева, Санджая каза: „Овладяването на сетивата е началото на пътя. Извършването на жертвоприношения без овладени сетива няма да ти позволи да познаеш Бога. Отричането от сетивните желания идва от пробуждането на истинското познание, което се ражда от мъдростта. Мъдростта се получава чрез опитност и чрез слушане от мъдреците. Истинската мъдрост е овладяване на сетивата. Който е овладял сетивата си, изпитва вътрешно щастие, напредвайки по пътя на себепознанието. По този път можеш да постигнеш Кешава, Царю. Върви по него с искрено желание да опознаеш и удовлетвориш този най-велик от всички богове и успехът ти ще бъде сигурен.“

Дхритаращра помоли секретаря си да му разкаже повече за качествата и могъществото на Кришна. Санджая говори за многобройните имена на Кришна и за различните им значения, описващи го като създател, поддръжник и в крайна сметка унищожител на всички светове.

Като изслуша тези описания, Дхритаращра се замисли. Той освободи Санджая. След като Вясадева също си тръгна, той остана сам с жена си. Старият цар бе объркан. Той не можеше да отрече върховенството на Кришна. Описанията на Санджая, подкрепяни от Вясадева, бяха ясни и задълбочени. Очевидно бе, че да се противопоставят на Кришна и на онези, които той подкрепя, неминуемо би приключило с поражение. Но ако желанието на Кришна бе Куру да бъдат унищожени, тогава какво би могъл да направи той? Явно всичките му действия бяха напразни пред лицето на божествения план на Бога. Дхритаращра седеше и въздишаше, хванал главата си с длани. Нима Кришна наистина искаше всичките му синове, роднини и приятели да бъдат унищожени? И защо тогава щеше да идва в Хастинапура с цел да постигне мир? Това беше загадка, която слепият монарх не успяваше да разкрие.

45.
Пандавите се съветват с Кришна

Във Вирата Пандавите получиха отговора на Куру: нито земите, нито богатствата им ще бъдат върнати. Дхритаращра умоляваше за мир, но искаше да запази суверенитета си над света. Дурьодхана бе упорит и избухлив, както обикновено.

Юдхищхира не бе изненадан. Всичко, което оставаше сега, бе Кришна да отиде в Хастинапура, както бе обещал. „Скъпи Кришна, дойде време да ни помогнеш — обърна се Юдхищхира към Кришна с допрени длани. — Целият свят знае, че ти си отдаден на благополучието на приятелите си. Зависейки от теб, ние поискахме от Куру да ни върнат царството. Не виждам никого другиго освен теб, който би ни помогнал да преминем през това изпитание. О, Мадхава, ти си единственият ни подслон.“

Кришна бе седнал малко по-ниско от Юдхищхира на златен трон, украсен със скъпоценни камъни. Вълнистите му тъмни коси падаха около усмихнатото му лице. Диамантена корона сияеше на главата му, а брилянтните му обеци с форма на акули проблясваха, докато говореше. „Тук съм — обърна се той към Юдхищхира. — Готов съм да направя всичко, което пожелаеш. Какво искаш да кажа?“

Юдхищхира бе трогнат от отговора на Кришна. Какво бяха направили той и братята му, за да имат такава подкрепа от него? Най-великият от всички бе готов да отнесе посланието им и да бъде техен пратеник за мир. Петимата братя не можеха да откъснат поглед от Кришна и очите им се напълниха със сълзи.

„О, Кришна, ти чу как Санджая описа мислите и чувствата на Дхритаращра. Той иска мир, без да ни върне онова, което ни принадлежи. Този алчен човек, пристрастен към собствените си синове, има порочно сърце. Живяхме дванайсет години в горите и — по негова заповед — още една злочеста година в това царство. Брамините знаят, че изпълнихме обещанието си, но той не изпълни своето. Следвайки съветите на неразумния си син, той избира порочен път. Няма да ни даде дори пет села. Мисли си, че притежава света. Няма никакъв срам! Заради алчността му бяхме принудени да живеем в пълна нищета, неспособни да изпълняваме кшатрийските си задължения. Без богатство за нас е трудно да постигнем добродетел. Аскетизмът и просията не спадат към дълга на един кшатрия, о, Кришна. Призванието ни е да управляваме народа и да имаме богати съкровищници, за да поддържаме брамините и нуждаещите се. Уви, какво по-голямо нещастие за един кшатрия от това да изгуби богатството си? И смъртта би била по-добра.“

Юдхищхира погледна братята си, които седяха в мълчаливо одобрение. По негова заповед те биха приели да управляват дори само по едно село, но Дхритаращра искаше да останат просяци. Предложението на стария монарх бе възмутително. Немислимо бе за един могъщ кшатрия да проси. Дори това, че трябваше да молят Куру за собственото си царство, беше болезнено и унизително.

Юдхищхира продължи: „Въпреки че ще бъде ужасно да избием роднините си, за да върнем царството си, аз не виждам друга възможност. Да се сражават, когато настане часът, е жестокият дълг на кшатриите, но войната носи страдания за всички. Дори и да спечелим, ще се измъчваме от разкаяние и ще скърбим за смъртта на своите близки и приятели. Изгубим ли, ще потънем в забрава. И въпреки това без царство сякаш сме мъртви. Затова искам от Дхритаращра мирно да ни върне онова, което е наше. Не се ли случи това, тогава за нас единственият праведен път е войната, макар и изпълнен със страдания.“

Юдхищхира се измъчваше от перспективата за война със своите възрастни роднини. Според свещените текстове, човек трябва винаги да отстъпва на по-възрастните в спор. Той помоли Кришна да разсее това негово съмнение: „Какво е твоето мнение, Кешава? Кой е пътят на добродетелта, по който трябва да поема сега? Правилно ли е да се сражаваме с Дхритаращра и съюзниците му? Съмнявам се, че той би приел каквото и да било предложение за мир, тъй като е твърде привързан към синовете си. Просто ще се изсмее на почтителното ни отношение.“

„О, Дхармараджа, дали да се сражаваме, или не — не е наш избор. Изборът е на Дхритаращра. За доброто и на двете страни аз ще отида там и ще моля за мир. Ако мирът бъде постигнат, тогава ще съм направил нещо добродетелно и армиите на Пандавите, и тези на Куру ще се спасят от смъртта.“

Юдхищхира не беше уверен: „На мен не ми се иска да отиваш при Куру, о, Кришна. Дори да се обърнеш към Дурьодхана като приятел, той няма да те послуша. Сигурен съм, че ще се опита по някакъв начин да те нарани. Каква полза от всичко, ако ти се случи нещо лошо?“

Кришна се засмя: „Познавам порочния нрав на Дурьодхана, но отивайки при Куру и опитвайки се да постигнем мир, никой няма да ни укори. Никой не би могъл да каже, че не сме направили всичко, което е по силите ни, за да избегнем войната. Недей да се страхуваш за мен. Дори всички царе на земята да се съюзят, те не биха могли да ме победят в битка, когато съм разгневен. Ако Куру ме оскърбят, когато им желая доброто, ще ги унищожа.“

„Добре, Кришна — съгласи се Юдхищхира. — Отиди в Хастинапура. Дано от това да произтече нещо благоприятно и дано те видим да се връщаш в добро здраве и с постигната цел. Ти си ми толкова скъп приятел, колкото и на Арджуна. Осланяйки се на приятелството ти, аз не изпитвам тревога. Трябва да говориш на Дурьодхана по начин, който би осигурил мир, дори това да означава, че се налага да пожертваме добродетелта. Бих приел много по-малко от законния си дял, дори ако трябва бих играл отново на зарове, ако по този начин войната може да бъде избегната.“

Юдхищхира бе уверен, че няма да загуби в нова игра на зарове, тъй като беше изучил тайните на хазарта от Вришапарва в гората. Бе загатнал и факта, че ще приеме смирено дори само пет села. Бе готов да направи всякаква лична жертва, в името на това да избегне битката със своите роднини и учители. Юдхищхира дори вече започваше да обмисля дали няма да е по-добре просто да остави Кауравите да задържат царството. Може би той имаше как да живее с братята си в някоя съюзническа държава. Бе сигурен, че и Кришна, и Друпада с радост биха им дали някаква територия, която да владеят.

Лицето на Кришна придоби сериозно изражение: „Знам много добре и твоите намерения, и намеренията на Дурьодхана. Въпреки че ти би предпочел мира на всяка цена, не е дълг на кшатриите да избягват справедливата война. Напротив, Творецът повелява, че един кшатрия трябва да приеме или победа, или смърт. Той не може да си изкарва хляба с покорност — просейки или берейки плодове и корени в гората. Настане ли време, един кшатрия трябва да прояви силата си, а не да се оттегля със смирение.“

Юдхищхира бе твърде смирен. Кришна знаеше, че Дурьодхана ще се възползва от добротата и търпението му, ако ги прояви. Езикът на силата и заплахите бе единственият начин да отклонят този Каурава от греховните му цели. Нямаше да е от полза за никого, ако оставеха Дурьодхана да продължава с жестокостта и измамата си. Светът щеше да бъде лишен от най-благородния си владетел и вместо това да бъде оставен на човек, отдаден на себичността. Кришна напомни на Юдхищхира многото оскърбления, които Куру бяха нанесли на Пандавите.

„Дурьодхана не показа нито угризения, нито срам, като ви прогони в горите, облечени в еленови кожи. Дори напротив — и той, и братята му ви оскърбяваха и хулеха. Възрастните Куру просто гледаха как с измама отнемат царството ви на хазарт. После порочният Духшасана довлече хлипащата Драупади за косите в залата за събрания.“

Очите на Кришна пламнаха при спомена за насилието над Драупади. Неумолимият му глас отекваше из залата: „Всички присъстващи царе плачеха и укоряваха Дурьодхана, но не направиха нищо. Дори само за това свое действие той заслужава да бъде убит от всекиго, какво да говорим от тебе! Той е порицаван и заклеймяван от брамините и от всички добродетелни хора, затова е сякаш вече мъртъв. Както не е грях да убиеш змия, не е грях да убиеш и него. Онези, които ще го последват в битката, също заслужават смърт заради това, че подкрепят такъв порочен човек.“

Кришна направи пауза. Юдхищхира рядко го бе виждал така разгневен. Каква надежда имаше за Кауравите, след като бяха разгневили Кришна до такава степен? Той сякаш щеше да изпепели целия космос само с погледа си. Юдхищхира го видя да поглежда към Драупади, която бе пламнала от гняв при споменаването на ужасната постъпка на Духшасана. Сълзи бликнаха от очите й и тя задиша тежко, докато Кришна продължи да говори:

„Отивайки в Хастинапура, аз ще разсея всички съмнения. Всички ще видят вашата добродетелност и порочността на Дурьодхана. Ще напомня на Кауравите всички злини, които ви причиниха. Никой няма да ви нарече грешници, защото молите за мир. Светът ще обвинява Куру начело с Дхритаращра. Ще поискам мир, без да жертвам интересите ви, о, господарю на хората. След като изслушам отговора им и разбера намеренията им, ще се върна.“

Кришна огледа събралите се. Очите на всички бяха насочени към него, когато той отново се обърна към Юдхищхира и завърши тържествено речта си: „Знайте, че войната най-вероятно ще се случи. Дурьодхана няма да върне дори част от плодородните ви земи. Ще остане единствено да унищожите онези, които бездруго вече са унищожени от греховете си. И аз ще ви помогна в това.“

Юдхищхира прие думите на Кришна. Той знаеше, че дейностите му винаги са предназначени за благото на всички. След като Кришна смяташе войната за необходима, тогава тя нямаше как да бъде избегната — дори това да означаваше да избият скъпите си възрастни Куру.

Кришна искаше да изслуша всички останали Пандави, преди да замине. Той размени поглед с Бхима; разбирайки желанието му, Бхима заговори: „Мисля, че трябва да кажеш каквото можеш, за да постигнеш мир, Мадхусудана.“ За смайване на всички, гласът му бе мек и безстрастен. „Но моля те, бъди внимателен. Дурьодхана е злопаметен, избухлив, безочлив и неспособен да се вслуша в добрия съвет. Не се обръщай към него с остри думи, защото той ще реагира буйно. Говори му любезно. Ще бъде трудно да постигнеш мир, но ти опитай. Въпреки всичко аз предвиждам неизбежната гибел на Куру. Точно както Кали бе роден сред асурите, така и злият Дурьодхана се роди сред Куру. Опитай се да го умиротвориш с внимателни думи, о, Кришна, иначе родът ни ще загине. Нека има мир помежду ни, нека ни отмине грехът от избиването на роднините, нека живеем заедно като братя.“

Кришна изглеждаше изненадан. Поглеждайки към Юдхищхира и Арджуна, той се засмя: „О, Бхима, думите ти са като студ в огъня или лекота в земята.“

Бхима се намръщи, когато Кришна продължи: „Какво е довело до тази промяна в сърцето ти? Досега говореше само думи, загатващи война. По цели нощи седеше с наведена глава, въздишайки тежко. Тичайки насам-натам и удряйки земята, ти понякога изглеждаше като полудял. Прекарваше времето си в усамотение и нищо не можеше да те зарадва. Внезапно се разсмиваше гръмко, друг път ридаеше силно. Дълги часове наред седеше с глава между коленете, със затворени очи. Всичко това е израз на гняв. О, Бхима, ти се закле да убиеш Дурьодхана и всичките му братя. Каква е тази внезапна проява на добродушие?“

Кришна се усмихна и продължи: „Уви, изглежда дори могъщите изпитват ужас, дойде ли време за битка. Навярно си видял неблагоприятни поличби и затова желаеш мир. Завладян от страх, ти си се превърнал в евнух, лишен от мъжественост. О, сине на Кунти, умовете на хората са непоследователни и лесно се люшкат като фиданки на вятъра. Бъди твърд, принце. Не се поддавай на страха. Поразен съм напълно да те видя в такова състояние. Без теб братята ти биха потънали в океан от отчаяние. Помисли за благородното си потекло. Ти си кшатрия и трябва да си силен. Такава сърдечна слабост не ти подобава, о, Бхима.“

Като жребец, подтикнат от ездача си, Бхима скочи и високо извика: „Не си мисли, че съм се е разколебал, Кришна! Аз се радвам на перспективата за война. Ти много добре знаеш това, тъй като толкова често сме били заедно. Или може би не ме познаваш, както човек, който плува в езеро, не познава дълбочината му. Затова намираш недостатъци у мен. Нима някой, който познава Бхима, би могъл да говори такива думи? Въпреки че винаги е осъдително човек да се хвали сам, ще ти разкажа за силата си, за да те успокоя.“

Бхима протегна напред ръцете си, наподобяващи слонски хоботи: „Кой може да избяга от обръча на тези ръце, ако веднъж е попаднал в тях? Дори Индра, океанът и Хималаите да му помагат, той ще загине. Ако земята и небето се втурнат внезапно, разярени един срещу друг като две планини, аз бих могъл да ги удържа разделени с тези две ръце, заедно с всичките им подвижни и неподвижни създания. Всички, които се противопоставят на Пандавите, ще бъдат стъпкани под краката ми. О, Ачюта, макар сега да не ме познаваш, ти със сигурност ще ме опознаеш в грохота на битката. Думите ти ме пронизаха като копие в стара рана. Силата ми е дори по-голяма от това, което описах. Когато настане часът, и ти, и светът ще ме видите да посичам най-прославените воини заедно с техните слонове, коне и колесници. Не бих се уплашил, дори и ордите на трите свята да се втурнат насреща ми. Говорих единствено от състрадание, Кришна. Бих понесъл всякакви нещастия, само и само да се избегне унищожението на Бхаратите.“

Кришна се усмихна широко, докато Бхима се връщаше на мястото си: „Аз говорих така само от обич, за да разбера намеренията ти. Не съм търсил недостатъци у теб; знам, че си способен на всичко, което спомена, дори на повече. Познавам голямата ти душа и мощта, която притежаваш. Думите ми имаха за цел единствено да вдъхновят непоколебимостта ти. Скоро ще са нужни решителни действия. Без усилия човек не може да постигне целите си в този свят. Въпреки че е важна предпоставка, съдбата не е определяща. Този, който действа с пълно знание за причината и следствието, без привързаност към резултата, може да постигне най-висшите си цели. Онези, които остават бездейни, било то от невежество, или от страх, не постигат успех.“

Кришна се обърна към Арджуна: „Какво мислиш ти, Дхананджая? Призори заминавам за Хастинапура. Имаш ли какво да кажеш за последно?“

Арджуна мълчаливо бе слушал всичко. Той огледа широката зала. Царете и брамините го погледнаха в отговор, докато започваше да говори:

„Мисля, че Юдхищхира каза всичко, което трябваше да се каже, о, Джанардана. Но на мен ми се струва, че ти не смяташ, че мирът ще бъде лесно постигнат заради алчността на Дхритаращра и омразата на сина му. Взимаш под внимание и това, че човешките желания са безполезни, ако не са подкрепени с действия — човек не трябва просто да зависи от съдбата. Твоето мнение е, че ако е необходимо, трябва да се сражаваме, за да върнем законното си царство.“

След като изрази разбирането си за думите на Кришна, Арджуна даде своя отговор: „Според мен, о, Кешава, няма нищо непостижимо за онзи, който действа в знание. А да се действа в съответствие с твоето желание, е върховното знание. Знам, че ти си най-големият доброжелател и на нас, и на Куру. Каквото и да решиш да направиш, аз ще го приема. Ако ти желаеш мир, така ще бъде; ако желаеш война, тогава съм готов да се сражавам.“

Арджуна замълча за миг. Ръката му почиваше на дългия му меч край него. Несъмнено бе роден да води битки. Той не виждаше никаква надежда за мир дори с отиването на Кришна в Хастинапура. Въпреки цялата си сила Кришна никога не принуждаваше другите да действат противно на своите желания. Той можеше да им предложи мъдри съвети, подкрепени с логика и разум, но накрая всичко щеше да зависи от свободната воля на Дхритаращра и Дурьодхана. А нищо не подсказваше, че те бяха склонни към мир. По всяка вероятност Кришна щеше да се върне оскърбен.

Гласът на Арджуна се извиси гневно при мисълта за това: „Без съмнение порочният Дурьодхана заслужава да умре. Той и братята му безсърдечно и коварно отнеха царството ни и обидиха невинната Драупади. Не го виждам да приема какъвто и да било добър съвет. Думите ти ще са като хвърлени на безплодна почва семена. Ако считаш, че той трябва да бъде унищожен, тогава направи го на мига, Кришна, защото този въпрос не подлежи на обсъждане. Или нека да има сражение! Кой кшатрия би се отказал от такава битка, дори самата смърт да го гледа в лицето?“

Кришна бавно кимна: „Така е, както казваш, Арджуна. И мирът, и войната са в ръцете ми, но аз няма да наложа нито едното от двете. Дори божествената сила, даряваща резултатите от действията, позволява на хората да имат свободен избор. Всеки човек трябва да приеме резултатите от собствените си дейности. Ослепени от привързаност, хората не виждат крайните резултати от действията си, но божествената сила винаги ги донася. Ще предам подробно посланието на Юдхищхира пред Куру. Арджуна, както ти спомена, Юдхищхира вече каза всичко, което трябваше да се каже. Дурьодхана е толкова порочен, че едва ли ще приеме съвета ми. Той не може да се раздели и с най-малкото парче земя дори съвсем за кратко. Така че ще има война. Ще се наложи да се сражаваш, Бибхатсу. Насочи ума си към битката, защото когото си решил да победиш, вече е победен. От своя страна, аз искам да направя онова, което е добро за Дхармараджа. Ще следвам насоките на този праведен цар, като също ще взема под внимание и порочните дела на Дурьодхана.“

Кришна се обърна към близнаците. И двамата изразиха готовността си да се бият. Сатяки също говори за своята решимост за бой. За всички оставаше малко съмнение, че войната е неизбежна. Дурьодхана просто щеше да се изсмее на Кришна.

Драупади също седеше в събранието. Разговорите за мир я бяха обезпокоили. Цели дълги тринайсет години тя бе чакала мига, когато Дурьодхана и братята му щяха да получат възмездие. Тя искаше битката да започне веднага. Последната мирна мисия на Кришна я разтревожи. Ами ако успееше? Изглежда нейните съпрузи — дори Бхима — бяха готови да приемат мира, стига Кришна да успееше някак да го осигури, без да накърни интересите им. Как тогава щеше да бъде отмъстено за страданията, които понесе от Кауравите? Как щеше да бъде възстановена осквернената й чест? Тя се обърна към Кришна с болка в гласа:

„О, Ачюта, защо отиваш в Хастинапура? Какво се надяваш да постигнеш? Нима Дурьодхана не даде ясно да се разбере, че никога не би върнал царството на Юдхищхира? Юдхищхира поиска пет села и въпреки това злодеят не се съгласи. Нито чрез мирни средства, нито чрез покорство ще постигнем целта си. Единствено чрез битка ще върнем царството си. Не виждам никакъв смисъл да ходиш там, Кришна, освен ако не смяташ да унищожиш тези порочни хора. Не бива да имаш милост към тях. Казва се, че грехът от убийството на невинен човек се приписва на владетеля, който не накаже виновника. Не се оставяй да бъдеш замърсен от подобен грях, Джанардана!“

Драупади напомни на Кришна мъките, на които бе подложена в съвещателната зала на Куру и каза с разтреперан глас: „Срам за уменията на Арджуна да стреля с лък! Позор за силата на Бхима, щом Дурьодхана още продължава да живее! О, Господи, ако заслужавам добрината ти, ако изпитваш милост към мене, тогава насочи пълната мощ на гнева си към синовете на Дхритаращра.“

Драупади се изправи от мястото си зад Пандавите. Хващайки къдриците на тъмносините си коси, тя тръгна към Кришна: „О, лотосооки, това са косите, които дърпаше Духшасана. Щом Бхима и Арджуна са толкова безсилни, че да желаят мир, тогава старият ми баща и синовете му ще се сражават за моята чест. Също и моите храбри синове, начело с Абхиманю, ще дойдат да отмъстят за мен. Ако не видя ръката на Духшасана откъсната от тялото му, как бих могла изобщо да намеря покой? Тринайсет години умът ми гори от мисълта за отмъщение. Сърцето ми се сви, като видях Бхима така склонен на компромис.“

Драупади спря да говори. Горещи сълзи закапаха по гърдите й и тя покри лице с деликатните си длани. Кришна нежно я утеши: „Не след дълго, Панчали, ще видиш съпругите на Кауравите да ридаят, както ти плачеш сега. Онези, на които си разгневена, са вече унищожени заедно с потомците и последователите си. Боговете заповядаха така. Бхима, Арджуна, близнаците, Юдхищхира и аз ще ги убием. Не се съмнявай в това. Ако синовете на Дхритаращра не послушат съвета ми, ще лежат на голата земя, а телата им ще нахранят кучетата и чакалите. Спри да плачеш, нежна. Скоро ще видиш съпрузите си да възвръщат царството си, след като са унищожили враговете си.“

Драупади се успокои от думите на Кришна. Не оставаше друго за обсъждане. Бе късен следобед и Юдхищхира разпусна събранието. Кришна щеше да замине рано на следващата сутрин. Той се изправи и се поклони на Юдхищхира, напускайки залата, както слънцето се скрива зад облаците. Пандавите го последваха, а всички останали постепенно се разотидоха, размишлявайки върху тежките думи на Кришна.

46.
Мирната мисия на Кришна

На зазоряване бардове и брамини се събраха пред спалнята на Кришна. Те пееха ведически химни под съпровода на лютни и барабани. Вътре в стаята Кришна вече бе станал и извършваше сутрешните си ритуали. След като се изкъпа и обожава слънцето и свещения огън, той си облече дрехи от жълта коприна. Дворцовите слуги му помогнаха да си сложи много златни накити, обсипани с безценни камъни. Докато той поднасяше почитанията си на брамините, подарявайки им крави и злато, влезе Сатяки. Кришна радостно го приветства и му каза: „Моля те, приготви колесницата ми. Снабди я с нападателни и отбранителни оръжия. На Дурьодхана му липсват всякакви скрупули, също както на Карна и Шакуни. Врагът не бива никога да бъде подценяван, дори да е по-слаб.“

Сатяки нареди на няколко войници да приготвят колесницата на Кришна. Те изкараха колесницата, предвидена за скоростни пътувания, която имаше две големи колела, наподобяващи слънцето и луната. Тя блестеше като огнена и бе изрисувана с луни и звезди, както и с фигури на акули, животни, птици и всевъзможни цветя, гравирани със скъпоценни камъни. Подът й бе покрит с тигрови кожи, а стените — обкичени с редици малки звънчета. На висок пилон от лазурит се развяваше огромно тъмносиньо знаме с избродирана емблема на Гаруда. Четирите коня на Кришна — Шайбя, Сугрива, Мегхапушпа и Балахака бяха облечени в брони и впрегнати в поводи от кожа, украсена с бисери.

Кришна излезе от двореца и се качи на колесницата заедно със Сатяки. Колесничарят му, Дарука, подкара конете и колесницата пое сред тълпите, възславящи Кришна. Той видя отстрани на улиците брамини, поднасящи му почитания, докато мелодично напяваха свещени ведически химни. С напредването му по главния булевард на града небето се изясни и повя нежен бриз. Боговете, гандхарвите и ришите се събраха в небесата, пеейки молитви. Пандавите и съюзниците им вървяха пеша след бавно движещата се колесница. Народът хвърляше цветя и ориз по улиците пред процесията. Раковини, барабани, тромпети и всякакви други инструменти звучаха от всички страни.

Когато Кришна достигна градските покрайнини, той слезе. Юдхищхира го прегърна, пожелавайки му успех и със сълзи в очите му каза: „О, Говинда, отиди при праведната жена, която търпеливо очаква завръщането ни, прекарвайки дните си в скръб — при онази, която е винаги готова да обожава Върховния Бог, за която постът и предаността са като втора природа, и която е милосърдна към всички живи същества — и й поднеси нашите най-дълбоки поклони. Уви, кога ли ще мога да направя нещо добро за майка си? Моля те, утеши я, о, Мадхава, и й разкажи всичко за нас.“

За последен път Пандавите бяха видели Кунти, когато тръгваха на изгнанието си. Тя ги бе следвала по улиците, ридаеща и препъваща се от мъка и болка. Сега вероятно нямаше да я видят чак докато не свърши войната, ако изобщо я видеха. Всеки от тях й изпрати послание чрез Кришна.

Юдхищхира продължи: „Моля те, поздрави от наше име и дядо ни Бхишма, и нашия учител, Дрона. Кажи на мъдрия Видура, който притежава безмерно знание, че го прегръщаме с обич. Предай на всички възрастни Куру уважението и любовта ни.“

Юдхищхира предаде и няколко последни думи за Дхритаращра, а после обиколи почтително Кришна с допрени длани. След него напред излезе да се сбогува Арджуна. Той прегърна Кришна и му каза: „О, Говинда, решено бе, че ще поискаш за нас едната половина от царството. Ако Дурьодхана откаже, аз със сигурност ще унищожа кшатриите. В това няма съмнение. Сега върви, Господи, а ние винаги ще мислим за теб. Всичко ще стане точно според твоите желания.“

След като Пандавите го обиколиха почтително, Кришна се качи отново на колесницата. Конете препуснаха, пришпорени от Дарука. Колесницата бързо изчезна в далечината пред погледите на стоящите Пандави. Облак прах се вдигна след нея, а петимата братя гледаха след Кришна чак докато прахта слегна и той вече не се виждаше.

Сатяки се оглеждаше наоколо, докато се носеха към Хастинапура. Той забеляза различни поличби — и земни, и небесни. Мълнии просветваха в безоблачното небе и се изливаха порои от дъжд. Реките течаха наобратно и земята се тресеше. Сатяки видя вода да избликва от кладенците, а на хоризонта да горят пламъци. Атмосферата притъмняваше, страшен рев се носеше от небесата, макар пред погледа му да нямаше никакви създания. Въпреки че Сатяки разпознаваше всички тези ужасни знамения, около колесницата всичко бе спокойно. Вееше прохладен вятър, носещ ароматни лотосови листенца и водни пръски. Пътят напред винаги изглеждаше равен и чист от отломки и трънаци.

Те преминаваха през различни провинции, приветствани и възславяни от хиляди брамини, обожаващи Кришна с аргхя и цветя. Красиво облечени и радостно оживени жени стояха край пътищата, хвърляйки цветни листенца и пресни семена. Кришна спираше да поздрави хората и да приеме почитта им. По здрач на първия ден от пътуването си той пристигна в Брикащхала, където прекара нощта в широка къща, предоставена му от местните хора. Те му поднесоха всевъзможни видове ястия и напитки, а той им дари благословиите си. След това Кришна и Сатяки отпочинаха на удобни легла, непрестанно възславяни от брамините.

* * *

Докато Кришна наближаваше Хастинапура, задуха ураганен вятър. Градът бе опустошен. Огромни дървета бяха изтръгнати из корен, смазвайки сградите наоколо. Имаше и други лоши предзнаменования. Небето причерня и постоянно трещяха гръмотевици. Пронизително крещяха лешояди и гарвани, виеха чакали.

В деня преди пристигането на Кришна Дхритаращра свика събранието, за да обсъдят как да го посрещнат. Той бе получил вест, че Кришна вече е стигнал в Брикащхала. Мислейки си за наставленията на Видура, старият цар каза: „Кришна може да изпълни всичките ни желания, ако го удовлетворим. От него зависи всичко в света. Той е Богът на творението, източникът на цялата сила, мъдрост и величие. Той заслужава почитта и обожанието ни по всякакъв начин. И наистина, не го ли почетем, чака ни нещастие. Нека му подготвим посрещане, подобаващо на боговете. Като го удовлетворим така, желанията ни ще се изпълнят.“

Дхритаращра предложи да му предоставят най-хубавия дворец, снабден с всички удобства. Решиха това да е дворецът на Духшасана, който бе най-великолепният в Хастинапура. После царят поиска да приготвят всякакви скъпоценности, които да му бъдат поднесени в дар. „Искам да му подаря шестнайсет златни колесници, всяка една теглена от прекрасни коне в един и същ оттенък, осем огромни слона с бивни като плугове, сто девици и също толкова слуги. Трябва да му бъдат поднесени хиляди еленови кожи, скъпи одеяла и коприни, както и големи количества злато и богатства. Нека всичките ми синове освен Дурьодхана излязат да го посрещнат. Нека гражданите препълнят улиците, а красиви танцьорки и артисти да играят представленията си за негово удоволствие. Украсете града със знамена, гирлянди и венци. Почистете всички пътища и ги поръсете с ароматна вода. Утре ще обявим фестивал в чест на Кешава.“

Когато Дхритаращра спря да говори, Видура каза: „О, Царю, ти си почитан в този свят като добродетелен човек. Тъй като си мъдър и знаеш какво е правилно, искаш да удовлетвориш Кришна. Това е хубаво, но по мое мнение ти липсва правилната мотивация. Искаш да спечелиш господаря на Ядавите, като му поднасяш богатства, но въпреки това няма да се съгласиш да изпълниш истинското му желание — да дадеш поне пет села на Пандавите. Всичките ти подаръци и служене ще бъдат напразни, ако не върнеш на Юдхищхира това, което му се полага. Без съмнение могъщият Говинда няма дори да погледне даровете ти. Ако наистина искаш да го зарадваш, направи онова, за което те моли. Постъпи така, както бащата трябва да постъпва с децата си. Недей да навличаш гибел на синовете си заради собственото си безразсъдство.“

Дурьодхана хвърли поглед към Шакуни и се изправи да говори: „Каквото Видура каза за Кришна, е вярно. Любезни думи и подаръци няма да го отклонят от каузата на Пандавите. Затова според мен не бива да му поднасяме богатства. Макар Кришна да заслужава цялата тази почит и дори повече, той ще погледне на усърдието ни просто като признак на слабост. Само ще се унижим с тези дарове, без да успеем да променим решимостта му за война. Може би дори ще го разгневим.“

Бхишма поклати глава: „Джанардана няма да се разгневи, независимо дали е посрещнат подобаващо, или не. Не можем да го оскърбим, нито пък да го спечелим на наша страна. Ще се случи точно онова, което той желае, и ние не можем да го предотвратим по никакъв начин. Единственият правилен подход е да се оставим на желанията му. Кришна несъмнено ще каже само онова, което е благотворно за всички живи същества. Нека последваме напътствията му. О, Царю, нека има мир с Пандавите, защото такова е желанието на Кришна.“

С пламтящи очи Дурьодхана отговори: „Аз не мога да деля властта с Пандавите! Имам друго предложение. Щом Кришна влезе в залата, ще го заловя. Стане ли той мой пленник, и Ядавите, и Вришните, и Пандавите, и в действителност всички в целия свят ще бъдат в ръцете ми. Трябва да измислим начин да осъществим този план, без той да ни заподозре.“

Дурьодхана бе споделил замисъла си с Карна и Шакуни и вече бе направил нужните приготовления, без значение дали съветът би одобрил това, или не. Да се залови Кришна в плен за него бе най-добрият курс на действие. Пандавите никога нямаше да се осмелят да ги нападнат, ако държаха в ръцете си Кришна.

Когато Дурьодхана изложи дръзкото си предложение, царете в събранието ахнаха. Дхритаращра бе поразен и гневно каза: „Не смей да говориш така, дете! Това противоречи на вечната добродетел. Един пратеник никога не бива да бъде посрещан с насилие, какво да говорим за такъв като Кришна. Той ни е близък роднина и е скъп на всички ни. Какво лошо е направил на Куру? Не може да става и дума да бъде залавян в плен.“

После екна гневният глас на Бхишма: „Синът ти се е самозабравил, Царю! Той винаги избира злото и никога доброто, въпреки че го съветват безброй доброжелатели. Ти го следваш по порочния му път към сигурна гибел. Животът ще го напусне още в мига, в който се изправи срещу Кришна, който може да направи всичко, което пожелае, без ни най-малко усилие. Не смея да чуя нито една дума повече от този грешен човек!“

Бхишма излезе разгневен от съвещателната зала. Тогава Дхритаращра прекрати събранието и всички се разотидоха, укорявайки Дурьодхана. Предложението му надминаваше границите на приличието. Сега несъмнено Дхритаращра щеше да осъзнае колко неразумно е да го подкрепя. Напускайки залата, царете и министрите гледаха слепия цар, който седеше и мълчеше. Какво ли щеше да каже, когато Кришна пристигне на следващата сутрин?

* * *

След приятната нощ в Брикащхала Кришна и Сатяки станаха призори и започнаха утринните си молитви. После напуснаха селото по изгрев. За по-малко от два часа бързата им колесница достигна покрайнините на Хастинапура. Тълпи от хора се редяха по пътищата на километри извън града с надеждата да видят Кришна. Бхишма, Дрона, Крипа и останалите старейшини на Куру също бяха излезли да го посрещнат. Те бяха красиво и официално облечени и очакваха с радост приближаването му. Кришна влезе в украсения град, заобиколен от всички страни от народ. По булевардите се издигаха аркади, обсипани със скъпоценни камъни. От балконите на високите бели дворци край улиците жените хвърляха ароматни цветя върху колесницата. Звучаха всевъзможни музикални инструменти и тръбенето на хиляди раковини изпълваше въздуха.

Улиците бяха препълнени с хора и Кришна слезе от колесницата си, за да мине сред тях. Петдесет силни и добре въоръжени войници вървяха пред него, за да му проправят път сред тълпата. Докато вървеше по гладките каменни улици, Кришна се оглеждаше на всички страни, усмихвайки се на хората. Силни възгласи: „Слава на Говинда!“ — се чуваха отвсякъде. Кришна бавно напредваше към двореца на Дхритаращра, състоящ се от безброй обширни палати, издигащи се сред просторни градини. Той бе отведен към вътрешните покои, преминавайки през много порти, пазени от млади войници, които държаха лъкове и копия.

Кришна бе въведен направо в царския двор при Дхритаращра, който незабавно го почете с подобаващи думи на възхвала. Царят го прие с най-голямо уважение и го настани на скъпоценен златен престол, който не отстъпваше по разкош на неговия собствен. Две млади прислужнички застанаха от двете страни на трона и започнаха да веят на Кришна с ветрила чамара.

След като бе обожаван с традиционните ритуали на гостоприемството, Кришна остана още малко в двора, разменяйки неофициални шеговити думи с Куру. Решено бе на следващия ден да има голямо събрание, където щяха да изслушат посланието му. След като получи разрешението на Дхритаращра, Кришна напусна царския двор и отиде в дома на Видура да види Кунти.

Видура много се зарадва, като го видя да влиза в дома му. Очите му се напълниха със сълзи и той се поклони в нозете на Кришна, който го вдигна за раменете и го прегърна с нежна обич. Видура се вгледа в лицето му: „Не мога да ти опиша радостта, която изпитвам, като те гледам — каза той. — Ти си съкровената душа на въплътените създания. За мен е безмерна чест…“

Видура покани Кришна да влезе и заедно със съпругата си го обожава с любов. Той попита за Пандавите и Кришна му разказа всички новини от Вирата. Видура се зарадва, че племенниците му са добре и че имат много съюзници.

Кришна искаше веднага да види Кунти, затова Видура го въведе в покоите й. Когато той влезе, Кунти бързо стана и тръгна към него. Спомняйки си синовете си, тя високо изхлипа, после прегърна Кришна и горчиво заплака. Кришна я утеши и сълзите й постепенно спряха. Тя го въведе в стаята и го настани на удобно легло, застлано с бяла коприна. Докато му поднасяше аргхя, Кришна забеляза колко изпита е леля му от пости и скръб. В единия край на широките й покои той видя брамини, поддържащи свещения огън, а гласовете им се носеха из стаята, докато напяваха мантри. Великолепно облечена и украсена с гирлянди статуя на Вишну се издигаше на големия олтар, на който горяха благовония, чийто сладостен аромат изпълваше въздуха.

Кунти не бе виждала Кришна още отпреди изгнанието на синовете си. Като седна край него на леглото, тя даде израз на скръбта си с глас, задавен от мъка: „Кажи ми, как са синовете ми? О, Кешава, тези праведни момчета още от детството си бяха склонни да служат на по-възрастните, бяха смирени, мили и винаги желаеха доброто на другите. Но им ограбиха царството и ги прогониха в гората. Каква жестока съдба! Те са овладели гнева и възторга, предани са на брамините и винаги казват истината, ала въпреки това, изоставили богатството и великолепието си, заживяха в изгнание. Това разкъса сърцето ми. Как оцеляха в гората, о, Кришна? След като са живели в дворци, обслужвани от безброй слуги, как се съхраниха в пустошта? Преди те спяха на най-меки ложета в красиво обзаведени стаи. Как свикнаха да лягат на голата земя? Уви, какви неволи изстрадаха децата ми. Останали без баща още като малки момчета, те трябваше да изоставят и майка си, заедно с всичките си приятели и близки.“

Кунти плака дълго. Тя описваше всеки един от синовете си, а гласът й се издигаше и заглъхваше от мъка. „Ще ги видя ли някога отново? — ридаеше тя. — О, Ачюта, разкажи ми как е Драупади? Тя ми е по-скъпа от всичките ми синове. Тази благородна жена предпочете да е със съпрузите си, отколкото с баща си и синовете си. Явно не е необходимо човек да получава щастие в резултат на добродетелта, защото тя е най-добродетелната сред всички жени, а въпреки това трябваше да изстрада такива нетърпими мъки. Като си спомня как я завлякоха в събранието, сърцето ми се разкъсва в неописуемо страдание. Нищо никога не ми е причинявало такава болка. Влачена от безчестния и подъл мизерник пред самите очи на Куру, тя не намери закрила от никого, освен от Видура. Доблестта на този великодушен човек е украшение за света.“

Съкрушеният глас на Кунти заглъхна и известно време тя само плачеше. Кришна гледаше със съчувствие обляното й в сълзи лице. Дори в старостта си тя бе още красива, с фини черти, обградени сякаш с ореол от бялото й вдовишко сари. Не си бе слагала накити след смъртта на Панду, но все още излъчваше явното благородство и великолепие на царица.

Като си пое няколко пъти дълбоко дъх, Кунти възвърна самообладанието си и продължи: „Когато се родиха синовете ми, боговете изрекоха от небесата: «Ето този ще бъде господарят на света», казаха те за Юдхищхира. При раждането на Арджуна небесните гласове предрекоха, че той ще унищожи Кауравите в битка. Аз не се съмнявам в тези пророчества. Настъпи часът синовете ми да покажат храбростта си. Това е мигът, за който се раждат кшатриите. Трябва да кажеш на Юдхищхира, че праведността му намалява с всеки изминал ден. Докато грешният Дурьодхана и злият му брат, който опетни добродетелната Драупади, остават живи и ненаказани, неговата праведност запада. О, Кешава, не скърбя за поражението на зарове, нито за загубата на царството, нито дори за раздялата с моите синове така, както скърбя за младата Драупади, довлечена само с една дреха и оскърбена пред очите на всички Куру. Как мога да понеса толкова мъка? Това е смайващо! Та нали и ти, и могъщият Баларама, и Бхима, и Арджуна сте мои закрилници…“

Кунти вдигна поглед към Кришна. Тя знаеше кой е той, знаеше, че по някакъв начин той бе подредил всичко. Въпреки това й бе трудно да проумее защо бе позволил да бъде оскърбена невинната Драупади. Защо порочният Дурьодхана бе оставен да властва над света? Несъмнено зад всичко това се криеше някакъв божествен план, предназначен за благото на всички хора. Кунти си спомни пословицата, която често бе чувала от Панду: „Човек предполага, Господ разполага.“ Тя бе слушала напътствия от великия Вясадева, както и от други риши, и те й бяха дарили трансцендентално разбиране за природата на Бога. Той изпълнява човешките желания в съответствие с онова, което всеки заслужава. Несъмнено всички действия на хората водят до съответните резултати. Дори да изглежда, че порочният човек процъфтява, докато добродетелният страда, накрая грехът винаги среща гибел, а справедливостта — успех. Кунти не се съмняваше в това. Унищожението на Куру бе неизбежно.

Кришна утеши тъжната си леля: „О, Кунти, има ли на света друга жена като теб? Родена в благородно семейство, ти се омъжи за владетеля на света и роди велики герои. Синовете ти са самото въплъщение на добродетелта. Те са победили съня, леността, гнева, радостта, глада и жаждата и не копнеят за никакви низши удоволствия. Единственото, което искат, е щастието на притежаващия истинска сила. Силният човек търси или безпределно щастие, или безпределна мъка, той не приема нищо посредствено. Или ще управлява света, или ще практикува суров аскетизъм. Синовете ти направиха същия избор. Сега за тях дойде време да си върнат властта над света. Скоро ще ги видиш в добро здраве, постигнали всичките си цели, възкачени на царски тронове сред голямо благоденствие.“

Кришна предаде на Кунти посланията на всичките й синове. Успокоена от думите му, тя каза: „Каквото ти сметнеш за правилно и каквото пожелаеш да направиш, трябва да бъде направено без отлагане, о, Кешава. Ти несъмнено си най-големият доброжелател на света. О, победителю на врагове, знам истината за твоето съществуване. Ти си безграничният Брахман, изначалният и върховен Бог, в когото е цялата мощ и великолепие. Всичко зависи от теб. Каквото каза, ще се случи, защото самата истина е част от теб. Покланям се пред теб и се моля вечно да ти служа. О, Говинда, моля те, бъди милостив към мен.“

Кришна се усмихна и изрече още няколко утешителни думи, преди да стане да си върви. Той обиколи Кунти, поднасяйки на леля си почит, като на своя майка.

Като излезе от стаите на Кунти, Кришна се върна в двореца на Дурьодхана. Той мина, без никой да го спре през силно охраняваните порти, и влезе в просторната сграда, обитавана от кауравския принц. Дворецът наподобяваше този на Индра, извисяващ се като планина сред група облаци. Сияйната мраморна сграда бе обсипана с безброй скъпоценни камъни и златни гравюри. Кришна премина по широките коридори, украсени със златни образи на богове, през три различни части на двореца, всяка от които бе подредена и украсена в различни нюанси, докато накрая стигна до главната зала. Там намери Дурьодхана, седнал сред хиляди царе и воини. Непосредствено до него бяха Шакуни, Карна и Духшасана; те всички се изправиха да го посрещнат, когато влезе в залата.

Дурьодхана слезе от високия си престол и топло приветства Кришна. Покани го да седне на широк трон, застлан с изящен копринен килим и меки бели възглавници. След като Кришна бе настанен, принцът на Куру лично го обожава и му поднесе традиционния подарък — една крава. Братята му, както и останалите царе също се приближиха и почетоха Кришна.

Когато ритуалите приключиха, Дурьодхана каза с допрени длани: „Каква чест е за нас, о, Говинда! Какво можем да направим за теб? Можеш да считаш цялото това необятно царство за свое, заедно с всичките му богатства. Моля, бъди милостив и приеми поканата ни да вечеряш с нас. Подготвили сме за твоя резиденция двореца на Духшасана, който е по-прекрасен дори от моя собствен.“

Докато Дурьодхана се стараеше да предразположи госта си, Кришна отговори: „Няма да ям с теб, принце, нито ще остана в двореца на Духшасана.“

Дурьодхана се усмихна и каза с пресилено смирение: „Защо отказваш поканата ни, Джанардана? Нима не сме ти също толкова скъпи като Пандавите? Не се съмнявам, че приемаш и нас, и тях по еднакъв начин. Роднинството ти с Дхритаращра е също така близко, както с Пандавите. О, Мадхава, моля те, кажи ми защо не приемаш гостоприемството ни.“

„Само пратеник, който е постигнал целите си, трябва да приема гостоприемството на онези, които са получили посланието му.“ Кришна вдигна дългата си ръка и протегна длан към Дурьодхана: „След като изпълниш това, което искам, можеш да нагостиш и мен, и спътниците ми.“

Опитвайки да овладее гнева си, Дурьодхана отговори: „Не е редно да се отнасяш така с нас, Мадхусудана. Независимо дали ще постигнеш, или не, целта си, ние бихме искали да те удовлетворим със своето гостоприемство. Отказваш ни тази възможност без никаква причина, о, най-добър сред хората. Не таим никаква враждебност спрямо теб и затова не разбираме защо ни отхвърляш по такъв начин.“

Кришна каза сериозно: „Аз никога не се отклонявам от добродетелта, било то от желание, гняв, омраза или привързаност. Човек трябва да яде храната на другиго, ако между тях съществува любов, или ако се намира в беда. Аз не те харесвам, Царю, нито съм в беда. Без никаква причина ти таиш злоба към Пандавите още от детство. Братовчедите ти са доблестни и са се посветили на благоденствието на всички същества. Който изпитва омраза към такива невинни хора, мрази самия мен. Който следва добродетелните, следва мен. Знай, че аз съм едно с Пандавите и не мога да бъда разделен от тях.“

Кришна се взря съсредоточено, но без никакъв гняв в Дурьодхана, който се бе намръщил: „О, Бхарата, нека се знае, че който е враждебно настроен срещу добродетелните хора, подтикван от желание или гняв, е най-низшият сред хората. Той няма да задържи задълго благосъстоянието си. От друга страна, който спечели добродетелните чрез служене и приятни думи, дори и да не са му скъпи, получава голямо признание в света. Храната ти е замърсена от поквара. Аз няма да я ям. Предпочитам вместо това да остана при Видура и да се храня с него.“

Оставяйки Дурьодхана разгневен, Кришна напусна залата и се върна в дома на Видура. Всички възрастни Куру го посетиха там. Те му предложиха собствените си покои, но Кришна им благодари и отговори: „Поласкан съм от предложението ви, но съм добре с Видура.“

Кришна и Сатяки с радост изядоха храната, която приготви жената на Видура, след като първо предложиха част от нея на брамините. Когато вечерята приключи, Видура каза: „Дурьодхана не се радва много на посещението ти, о, Кешава. Този греховен безумец прекрачва всички религиозни закони. Той е неспособен да приеме добър съвет и неминуемо е обречен на гибел. В собствените си очи е мъдър, но не върви след нищо друго, освен след желанията си. Враг е дори на приятелите си. Презрял добродетелта, той обича непочтеността и единствено робува на сетивата си. Без съмнение няма да последва съветите ти.“

Докато Видура говореше, жена му влезе в стаята и поднесе на Кришна билки и ароматни подправки, за да освежи устата си след вечеря. Тя запали благовония и взе едно ветрило чамара, за да повее на Кришна, но той й се усмихна и й каза да седне до съпруга си.

„Дурьодхана напълно разчита на Бхишма, Дрона, Крипа, Карна, Ашватхама и Джаядратха. Той е подготвил армиите си и не мисли за мир. Смята, че Пандавите няма да посмеят дори да погледнат войските му. Лишен от каквато и да е интелигентност, той е твърдо решен да не връща нищо на братовчедите си.“

Видура не желаеше Кришна да отива в събранието на Кауравите, тъй като знаеше, че те само ще го обидят и наскърбят. Той съзнаваше, че Кришна стои над всякакво оскърбление, но от обич не искаше да види това да се случва. Нито желаеше Куру да изстрадат още греховни последици от обидите, които биха нанесли.

„Дурьодхана подозира мотивите ти — продължи Видура, докосвайки нозете на Кришна. — Той по никакъв начин няма да се вслуша в посланието ти. Заобиколен от колесниците и слоновете си, глупакът се чувства недосегаем. Според него царството принадлежи единствено и само на него. Счита, че си пристрастен към Пандавите. Много от царете, които го следват, са твои стари врагове. От страх пред тебе те са се присъединили към Дурьодхана и нямат търпение да се сражават с Пандавите. Как можеш да отидеш при тях, о, победителю на врагове? Макар да разбирам истинската ти позиция, могъщество и непобедимост, въпреки това не виждам смисъл да отиваш там просто, за да бъдеш пренебрегнат. Казвам ти това с цялата си любов, почит и приятелство. Господи мой, каква е ползата да ти описвам радостта, която изпитвам от това, че те виждам? Ти си Върховната душа и самият живот на всички същества.“

Кришна хвана ръката на Видура: „Говориш с мъдрост. Говориш, както приятелят говори на приятеля си. Думите ти са в съответствие с морала и добродетелта също като съвет на баща или майка. Каквото каза, е вярно, но изслушай моите причини да дойда тук. Съзнавайки напълно враждебността и омразата на Дурьодхана, дойдох, за да извърша нещо добро. Онзи, който спаси тези хора от смъртта, ще спечели голяма религиозна заслуга. Мъдрите казват, че ако човек се опита с всички сили да извърши добродетелно дело, но се провали, въпреки всичко ще получи заслугата от това свое действие. Затова с цялата си искреност ще се опитам да постигна мир. Коренът на цялото бедствие е в Куру, защото то е причинено от Дурьодхана и Карна.“

Кришна стана от мястото си и бавно закрачи из стаята, а златните му накити проблясваха в светлината на маслените лампи. „Ако човек не се опита да спаси приятеля си от надвиснала опасност, той не може да се нарече приятел. Човек трябва да се опита да предпази приятеля си от погрешни действия на всяка цена. Затова трябва да се постарая да отклоня Дурьодхана от целите му. Ако ме пренебрегне, поне ще знам, че съм направил всичко, което може да направи един приятел. Ако той неразумно отхвърли съвета ми, нека обвинява само себе си за последиците. Нито пък хората ще могат да ме обвиняват, че съм се провалил в усилията си да постигна мир. Ако пък успея да постигна мир между братовчедите, без да накърня интереса на Пандавите, тогава ще съм извършил добро и на двете страни. И не се безпокой, дори и всички царе на света не могат да излязат насреща ми, както дребните животинки не могат да се изправят срещу разярен лъв.“

Кришна разговаря с Видура почти през цялата нощ. Те спаха кратко. С наближаването на изгрева пред дома на Видура се събраха бардове и започнаха да рецитират химни от Сама Веда под акомпанимента на цимбали, барабани и раковини. Кришна стана незабавно, щом чу звука. Той извърши сутрешното си къпане и обичайни ритуали, напявайки мантри към бога на огъня и почитайки изгряващото слънце. Още докато извършваше обожанието си, Дурьодхана и Шакуни дойдоха да го посетят. С допрени длани те му съобщиха, че Дхритаращра и останалите Куру са се събрали в съвещателната зала: „Те те очакват, както боговете в небесата очакват Индра.“

Кришна отговори, че скоро ще е готов, а Дурьодхана му каза, че ще го изчака отвън. След като той и Шакуни излязоха, Кришна раздаде подаяния на брамините от многото колесници, пълни с богатства, които бе докарал със себе си. Той дари на безброй брамини злато, скъпоценности и изящни облекла, а после се приготви да отиде в събранието на Куру. Дарука докара колесницата му, която се приближи към дома на Видура с дълбок тътен. След като обиколи брамините и свещения огън, Кришна излезе от къщата.

Заедно със Сатяки и Видура Кришна се качи на колесницата и тя потегли. Дурьодхана и Шакуни го последваха на собствените си колесници. Зад тях идваха Критаварма и други велики воини, някои на колесници, а други на слонове. Брамините вървяха пеша, пеейки благотворни молитви, докато музиканти свиреха на своите инструменти. Хиляди млади воини вървяха след тях, облечени в ризници и носещи мечове, копия и секири. Улиците бяха препълнени с хора, които се надяваха да видят поне за миг прославения Кришна. По балконите се тълпяха жени, взиращи се в преминаващата колесница. Те изпълваха въздуха с неспирен порой от пъстри цветни листенца.

47.
Твърдоглавието на Дурьодхана

В залата събралите се възрастни Куру чакаха с нетърпение. Като чуха приближаващата колесница на Кришна, всички се оживиха, а когато той слезе от нея, екнаха викове: „Да живее Говинда!“ и „Вечна слава на Кришна, господаря на Ядавите!“

Кришна хвана под ръка Сатяки и Видура от двете си страни и влезе в залата. Дхритаращра се изправи заедно с Бхишма, Дрона, Крипа и останалите. Пресичайки мраморния под, Кришна почтително поздрави монарха. Царят му предложи прекрасен трон, обсипан със скъпоценности. С божествения си взор Кришна видя безброй небесни мъдреци да приближават към съвещателната зала. Той каза: „Много риши, изпълнени с надежда да видят какво ще се случи днес, се събират тук. Вижте, там е Нарада Муни. Предложете на всички подобаващи места за сядане, защото как би могъл който и да било от нас да седи, докато те са прави?“

Дхритаращра заповяда на слугите си да донесат златни столове. Ришите слязоха в залата като сияйни звезди от небесата и насядаха. Чак след като те бяха почетени с необходимото уважение, Кришна също седна и на свой ред бе обожаван от Куру. Видура се настани непосредствено до него на кресло, застлано с бяла еленова кожа и украсено с бисери. Точно срещу Кришна, заедно на един общ трон, седяха Дурьодхана и Карна. Докато монарсите заемаха местата си, брамините напяваха ведически химни, за да осветят атмосферата. Постепенно всички утихнаха и се вгледаха в Кришна. Седнал на трона си, той приличаше на тъмна перла сред злато. В залата се възцари пълна тишина, докато всички го чакаха да заговори.

Кришна погледна към Дхритаращра и каза: „Нека има мир между Куру и Пандавите, о, Бхарата. Нека нито един герой не бъде убит от никоя страна. Дойдох единствено за това. Нямам какво повече да кажа, Царю.“

Речта на Кришна се стори на слушателите като кратък гръм от есенни дъждовни облаци. Всички очи останаха приковани в него. „О, Царю, ти знаеш така добре, както и аз причината за настоящата ситуация. Мирът е в твоите ръце. Ти носиш огромна отговорност. Династията ти е прославена с добродетелта и благородството си. Куру са особено известни с познаването на свещените писания, доброто си поведение, любезността, състраданието, опрощението и правдивостта си. Не позволявай това прекрасно наследство да бъде опетнено. Ти си водачът на Куру и трябва да понесеш последиците на всяко греховно действие, извършено от тях. Сега над рода ти е надвиснало бедствие, причинено от поведението на Кауравите. Не го ли предотвратиш, владетелю, то ще унищожи света.“

Кришна погледна право към Дурьодхана. Принцът изглеждаше разсеян, с взрян в далечината поглед, и потриваше лицето си с ръка, обсипана с блестящи пръстени.

Кришна продължи: „О, Царю, синовете ти нехаят за нравствеността, нито дори за ползата. Зли и завладени от алчност, те постъпват нечестно дори спрямо собствените си приятели. Не мисля, че мирът е толкова труден за постигане. Той зависи от теб и мен. Трябва просто да издадеш заповед, която синовете ти да последват. Пандавите никога няма да пренебрегнат моя съвет. Поведи синовете си по пътя на мира, а аз ще направя същото с Пандавите. Премисли всичко внимателно, Царю. Дори да желаеш да властваш над този свят, пак ще е по-добре да сключиш мир с Пандавите, отколкото да ги превръщаш в свои врагове. Сега те те приемат като почитаем възрастен роднина. Ще ти служат и ще те защитават и дори боговете няма да могат да те нападнат. Няма да намериш по-добри съюзници от Пандавите. Когато ги имаш на своя страна и поведеш войските си начело с Бхишма, Дрона, Крипа, Карна, Ашватхама, Бхима, Арджуна и толкова много други герои — кой ще е този безумец, който да излезе насреща на такива воини?“

Слепият цар седеше с наведена глава. Думите на Кришна бяха каквито бе очаквал — сразяващи и болезнено верни. Гърлото му пресъхна и той поиска вода, докато Кришна продължаваше.

„От друга страна, Царю, каква полза ще има да се сражаваш срещу Пандавите? Каква заслуга виждаш в това да предизвикаш смъртта на толкова много хора? О, най-добър сред Бхаратите, какво ще почувстваш, щом научиш за избитите от двете страни? И въпрос не може да става те да оцелеят след войната. Царете, които виждаш тук, и царете, събрали се във Вирата, ще се избият един другиго безмилостно, обезумели от ярост. О, велики императоре, спаси ги от смъртта! Спаси този свят от гибел. Позволи на чувствата на обич, които някога изпитваше към Пандавите, отново да завладеят сърцето ти. Доведи ги тук като свои деца. Според човешката добродетел такива, останали без баща момчета, заслужават закрилата ти особено когато са в беда. Чуй сега посланията им към теб, които ме помолиха да предам в събранието.“

Кришна повтори думите на Юдхищхира преди заминаването си: „По твоя заповед, Царю, ние прекарахме тринайсет години в изгнание, очаквайки, че ще удържиш на думата си. Така както ние внимателно спазихме обещанието си, те молим и ти да спазиш своето. Страдахме много и сега искаме да се върнем в царството си. О, Бхарата, ти познаваш принципите на добродетелта. Отнеси се към нас така, както баща трябва да се отнася към синовете си, а ние ще се държим като твои синове. Ти си наш почитаем възрастен роднина. Ако считаш, че сме небрежни към дълга си, не се колебай да ни поправиш, Царю. Посочи ни верния път и сам последвай прекрасния път на справедливостта.“

Дхритаращра се местеше на трона си, докато лъчите на слънцето озаряваха болезнения му лик. Чувството му за вина, че е постъпил зле със синовете на Панду, го измъчваше най-много от всичко. Те му бяха поверени още като малки деца, след като баща им, неговият брат, бе умрял. Без съмнение би трябвало да се грижи за тях като за собствените си синове. Това определено бе най-големият му грях — че бе пренебрегнал, и дори бе навредил на тези, които би следвало да закриля. Сълзи закапаха от слепите му очи, докато Кришна продължаваше.

„В едно събрание, където добродетелта бъде победена от порока, дълг на участниците в него е да го отстранят с всички средства. Ако порокът не бъде премахнат, той ще унищожи всички онези, които са участвали. Надделее ли порокът над добродетелта и лъжата над истината, всички онези, които са допуснали това, ще бъдат унищожени.

Какво друго можеш да направиш, освен да върнеш на Пандавите царството им? Желая както твоето добро, така и доброто на Пандавите. Ако думите ми са верни, тогава нека Куру ги потвърдят, нека избавят рода на кшатриите от оковите на смъртта. Направи великодушния, добродетелен Юдхищхира свой съюзник. Не погубвай всички тези царе в името на порока, не погубвай нравствеността в името на така нареченото щастие. Недей да взимаш погрешно доброто за зло и злото за добро. О, господарю на земята, обуздай синовете си, които са такива алчни скъперници. Синовете на Кунти са готови да ти служат и да се сражават за теб. Това е съветът ми. Сега избери да постъпиш така, както преценяваш за най-добре, Царю.“

Изслушали внимателно посланието на Кришна, царете седяха мълчаливи. Никой не би могъл да оспори нищо от онова, което той бе казал. Единствено за Дурьодхана то бе неправилно и той продължаваше да гледа към Кришна с лукава усмивка.

Парашурама седеше сред ришите и щом Кришна спря да говори, се изправи, за да се обърне към събранието. Всички погледи се насочиха към него, когато гласът му проехтя из залата. Бе облечен в черна еленова кожа и косите му бяха сплъстени. Тъмните му очи блестяха, а тялото му сияеше с мистична светлина. Той разказа пред събранието историята за древния цар Дамбходбхава. Той притежавал несравнимо могъщество, но станал изключително горделив и безочлив. Непрестанно търсел противник, когото да победи в битка. Един ден чул, че двамата риши Нара и Нараяна са най-силните хора на земята и незабавно се отправил към Гандхамадана, където те практикували аскетизъм, за да ги предизвика. Въпреки че не били склонни да се сражават, царят настоявал. Най-накрая Нара казал: „Тогава бий се, о, кшатрия. Доведи цялата си армия и използвай всичките си оръжия. Скоро ще унищожа жаждата ти за битки.“

Дамбходбхава атакувал мъдреца с цялата си мощ. Нара откъснал шепа трева и вдъхвайки й мистична сила, я хвърлил върху царя и армията му. Стръковете се превърнали в остри като бръснач стоманени стрели, които отсекли ушите и носовете на войниците. Толкова много остриета се изсипали върху тях, че те били неспособни да помръднат. Дамбходбхава се хвърлил в нозете на Нара и го умолявал за милост. Мъдрецът му простил дързостта и го посъветвал никога да не оскърбява противник, без преди това да е разбрал каква е силата му.

Парашурама огледа събранието: „Подвигът на Нара е удивителен, а Нараяна е способен дори и на по-велики дела. Тези двама благородни риши сега са дошли като Арджуна и Кришна. Недейте също като суетния Дамбходбхава да се опитвате да им излезете насреща в битка. Хората страдат от осем порока, които съкращават живота им — желание, гняв, алчност, суета, арогантност, гордост, омраза и егоизъм. Под влиянието на тези пороци те се объркват и се държат като глупаци. Не падайте жертви на подобна поквара, герои, недейте да погубвате живота си. Никой в трите свята не може да победи Арджуна, а Джанардана надминава дори и него. Помирете се с тях и направете онова, което ще е благотворно и за вас, и за целия свят.“

След това заговори друг мъдрец, Канва. Потвърждавайки каквото бе казал Парашурама за Нара и Нараяна, той добави: „Човек не бива да счита онзи, който притежава голяма физическа сила, за могъщ. Истинската сила почива в добродетелта, а Пандавите са добродетелни. Още повече че Кришна, изворът на цялата добродетел, е на тяхна страна. Тези петима герои в съюз с Кришна не отстъпват на Дхарма, Ваю, Индра и двамата Ашвини в съюз с Вишну. О, Дурьодхана, ще се осмелиш ли дори да ги погледнеш? Сключи незабавен мир, иначе ще бъдеш унищожен.“

Дурьодхана дишаше тежко, веждите му бяха сключени. Той погледна Карна и високо се изсмя, когато Канва спря да говори. Удряйки се по бедрото, той предизвикателно каза: „Аз съм такъв, какъвто ме е създал Бог. Той ме е сътворил и той е написал съдбата ми. Ще направя точно онова, което той е предопределил, и нищо друго. Каква полза има от тези разговори?“

Принцът имаше малко вяра в каквато и да било висша сила и гласът му бе изпълнен със сарказъм. Той отново се спогледа с Карна и двамата се подсмихнаха; не ги интересуваха думите на ришите.

Тогава заговори Нарада. Също като Парашурама и той разказа древна история за цар, който бе страдал в резултат на собственото си твърдоглавие и невежество. В заключение той каза: „О, владетелю на земята, послушай съветите на доброжелателите си. Твърдоглавието води към гибел. Забрави гнева и суетността си и сключи мир с Пандавите. Разсъди внимателно над историята, която току-що разказах; тя е пълна с проникновени напътствия и мъдрите я ценят. Разбирайки тези напътствия и възпирайки желанието и гнева, човек може да владее целия свят. Но ако действа по друг начин, чака го единствено разруха.“

Дурьодхана не каза нищо. Дхритаращра вдигна длан и отговори: „О, Нарада, онова, което каза, е вярно. Аз също желая мир, но не аз съм господарят в този случай.“

Дхритаращра се обърна към Кришна, който седеше спокойно на трона си с единия крак, подгънат под себе си, докато другият почиваше на възглавницата долу: „О, Кешава, приемам всичко, което каза, за истина. Думите ти са за наше добро и за доброто на света. Следвайки думите ти, бихме могли да постигнем рая.“

Думите на Дхритаращра не изненадаха никого. Той винаги знаеше какво да каже, знаеше кое бе правилно и погрешно, но действията му опровергаваха думите му. Както очакваха събралите се, той продължи отново и отново да поднася извиненията си:

„Аз не съм господар на себе си. О, най-добър сред хората, постарай се да убедиш моя лош син Дурьодхана, който не зачита никакви религиозни предписания и никога не върши онова, което би ме удовлетворило. Той няма да ме послуша, нито ще се вслуша във Видура, Бхишма или който и да било от по-възрастните. Моля те, дай му напътствия, Кришна. Ако успееш да вкараш в пътя моя син, чийто интелект е изкривен, а сърцето греховно, ще си изпълнил дълга си на приятел.“

Кришна се обърна към Дурьодхана: „Ще говоря единствено за твое благо, о, най-добър сред Бхаратите. Искам да си щастлив и преуспяващ толкова силно, колкото и сам ти го желаеш. Онова, което си намислил, ще ти донесе само страдание. Мъдрите хора в този свят действат единствено, за да спечелят добродетел и полза — с тази цел осъществяват желанията си. Но това, което възнамеряваш да направиш, няма да осъществи желанията ти. Неотстъпчивостта ти е порочна, ужасна и унищожителна. Тя само ще ти навреди, няма полза от нея. Изостави я! Вместо това поеми в посока, която ще облагодетелства теб, братята ти, последователите и приятелите ти. О, победителю на врагове, помири се с братовчедите си. Това ще зарадва баща ти и всички възрастни Куру. Баща ти ти заповяда да поискаш мир. Добрият човек никога не пренебрегва бащината заръка. Нито пък пренебрегва съвета на приятели, които знаят кое е добро. Онзи, който не обръща внимание на повелите на по-старшите и на съветите на доброжелателите си, ще загине като човек, който яде отровен плод. Той никога не постига целта си и в крайна сметка се разкайва.“

Кришна направи пауза. Той се взираше внимателно в Дурьодхана, който мълчеше. Принцът гледаше надолу и триеше пода с обутия си в сандал крак. Очите на всички в залата бяха обърнати към него.

Кришна продължи да говори с премерен тон: „Онзи, който предпочита съветите на долни хора за сметка на учени старейшини, среща гибел. Нищо не може да го спаси. Кой освен теб би се отказал от собствените си близки, равни в боя на самия Индра, предпочитайки вместо тях неспособни и непочтени чужденци? Мирът с Пандавите е повече в твой интерес от съюза със зли хора. Въпреки че се отнасяш към тях с коварство и грубост още от раждането им, те са готови да ти простят всичко и да живеят с теб като приятели. О, най-добър от Бхаратите, не проявявай гняв към собствените си близки. Живей заради добродетелта, не само заради насладата. Единствено тогава ще успееш да постигнеш желаното. Живеейки в мир с Пандавите, ти ще осъществиш всичките си цели и славата ти ще се носи навсякъде. Как можеш да предпочиташ подкрепата на Карна, Шакуни и Духшасана пред тази на благородните си братовчеди?“

Карна се почувства обиден от думите на Кришна. Той погледна към Дурьодхана, който продължаваше да седи с наведена глава. И за двамата речта на Кришна бе трудна за понасяне. И двамата бяха убедени, че каузата им е не по-малко справедлива от тази на Пандавите. Нима претенцията на Дхритаращра за трона бе по-второстепенна от тази на Панду, по-малкия му брат? Правата на Дурьодхана върху царството бяха поне равни, ако не и по-големи от тези на Пандавите. Нямаше начин да заживеят заедно в мир, това беше ясно. Тогава защо Дурьодхана трябваше да прави отстъпки? Пандавите бяха напуснали Хастинапура отдавна. Нещата вървяха съвсем добре и без тях. Очевидно бе, че Кришна е пристрастен към тях навярно защото бяха близки приятели. Как би могъл тогава да твърди, че взима интереса на Дурьодхана присърце?

Карна гледаше гневно. Виждайки откритото неуважение и от негова страна, и от страна на Дурьодхана, Кришна продължи: „Покажи ми човек, способен да устои срещу разгневения Бхима, без да бъде унищожен?“

Като започна първо с убеждаване, а после премина към ползите от мира, накрая Кришна завърши с описание на най-вероятните последствия от войната с Пандавите с намерението да всее страх и разногласия сред Кауравите.

„Или пък кой би могъл да излезе в битка срещу Арджуна и да се завърне у дома жив? Защо искаш да воюваш? Каква ползва виждаш в това да унищожиш всички тези хора? В Кхандава Арджуна победи боговете и гандхарвите, асурите и нагите. Какъв шанс имате вие? Какво ще бъде по-различното от онова, което вече изпитахте, когато нападнахте царството на матсите? Погледни роднините и приятелите си. Не ги оставяй да загинат заради собствената ти безразсъдност. Не позволявай процъфтяващият род на Куру да бъде унищожен заради теб. Доведи Пандавите тук с мир. Те със сигурност ще издигнат Дхритаращра за цар, а ти ще бъдеш негов наместник. Това е единственият ти шанс да постигнеш трайно благоденствие и щастие. Не го пропилявай. След като се помириш с Пандавите, ще заживееш в благоденствие.“

Дурьодхана не даваше никакъв израз на това, че е съгласен с думите на Кришна. Той седеше подобен на тлеещ огън в купчина горещи въглени.

Като видя, че принцът не се трогва, Бхишма каза: „Думите на Кришна са думи на приятел, скъпи сине. Последвай съвета му и не бъди отмъстителен. Пренебрегнеш ли Кришна, няма да постигнеш нито успех, нито щастие. Той ти каза какво ще ти донесе добродетел и полза; всеки друг начин на действие ще доведе до разруха. О, Царю, не погубвай благоденствието на Куру. Не причинявай смъртта на всички тези кшатрии. Не погубвай собствените си братя. Не погубвай и самия себе си. Не потапяй родителите си в море от скръб. Приеми съвета на Кешава.“

Когато Бхишма свърши, стана Дрона: „Аз също приемам съвета на Кришна. Думите му са пълни с добродетел и ще облагодетелстват всички ни. Последвай ги, Дурьодхана. Не оскърбявай Мадхава с погрешното си разбиране. Онези, които сега те подтикват да се биеш, ще са ти от малка помощ, настъпи ли часът. Също като теб и те ще разчитат на други. Знай от мен, че никой от нас не може да устои пред Арджуна и Кришна в бой. Не послушаш ли думите ми, не след дълго ще потънеш в скръб. Вече чу всичко това отново и отново. Каква полза има да го повтарям? Постъпи както желаеш. Не искам повече да се обръщам към теб.“

Възрастните Куру бяха изгубили търпение с Дурьодхана. Явно нищо не можеше да го накара да прогледне. Изглежда гибелта на всички тези кшатрии бе неизбежна. Нямаше начин изходът от войната да бъде друг освен този, който Кришна и много други бяха предрекли.

След Дрона заговори Видура. Той знаеше, че Дурьодхана няма да го послуша, но искаше да прояви своята подкрепа към думите на Кришна, както сам Кришна го бе помолил: „Не скърбя за теб, Дурьодхана. Мъчно ми е за старите ти родители. Ти си единственият им закрилник и скоро те ще останат без никого, когато всичките им приятели и министри ще бъдат избити, като птици с откъснати криле. Тъй като са отгледали такъв порочен син, те са обречени да станат просяци в този свят.“

Като чу и тримата си главни министри да подкрепят Кришна, Дхритаращра се наведе напред от трона си: „Време е да сключим мир, Дурьодхана. Великодушният Кешава каза истината за наше добро и за наше избавление. С негова помощ ще успеем да постигнем целите си. Отиди заедно с него с мир във Вирата и доведи тук Пандавите. Нека настъпи краят на враждебността. Нека доблестният Юдхищхира постави с обич ръката си на рамото ти. Нека Врикодара те прегърне доброжелателно. Нека Арджуна и близнаците ти поднесат почитанията си, докато ти им поднасяш благословиите си. Вие заедно можете да царувате с радост над света. Мисля, че е дошло време за това, скъпи сине. Не бъди непокорен. Избери мира, защото не можеш да излезеш победител във войната.“

Дурьодхана беше бесен. Защо всички се бояха от Пандавите? Може и да не бе имал успех, когато се бе сражавал с тях в миналото, но това скоро щеше да се промени. Сега, подпомаган от мистичната сила на данавите и от обединената мощ на героите на Куру, той бе непобедим. Принцът погледна баща си. Как си позволяваше старецът да му заповядва така? Да приемел прегръдката на Бхима?! Дурьодхана потръпна при тази мисъл. След като бе властвал над цялата земя, как се очакваше сега да поднесе почитанията си пред Юдхищхира?

Дурьодхана усети, че е дошло време да изкаже мислите си. Като си наложи да се успокои, той се изправи от мястото си и погледна към Кришна: „Макар да говориш от загриженост за мен, Мадхусудхана, ти въпреки това само ме укоряваш. Защо, Кешава, хвалиш Пандавите, а мен обвиняваш, без правилно да си разбрал ситуацията? И ти, и Видура, и Бхишма, и Дрона, и баща ми — до един намирате вината само и единствено в мен. Въпреки всичко аз не виждам къде съм сгрешил. Не съм извършил и най-малкото прегрешение. Дори след дълбоки размисли не виждам нищо неправилно.“

Идеята за какъвто и да било размисъл от страна на Дурьодхана предизвика усмивка на лицето на Бхишма. Принцът просто не виждаше по-далеч от собствения си интерес. Той продължи да се обръща към Кришна с тон на възмутено самодоволство:

„Пандавите изгубиха царството си на хазарт. Не сме ги карали да играят. Дори когато богатството им бе върнато, те се съгласиха да участват в още една последна игра и така отидоха в изгнание. Къде е вината ми за това? Защо се отнасят с мен като с враг? А сега, въпреки че са слаби и неспособни, те заплашват Куру.“

Дурьодхана погледна към Карна, който стисна юмруци в подкрепа. Кауравският принц продължи: „Ние сме могъщи кшатрии и няма да се преклоним пред никого от страх. Не виждам кой би могъл да се противопостави на армията на Куру в битка, Кешава. Защо да давам каквото и да било на Пандавите под заплахата от война? Напротив, мой дълг е да се сражавам. Ако жертвам тялото си в битката, ще постигна славно раждане в следващия си живот. Кой кшатрия, роден в благородно семейство, ще избяга от битката в страх пред врага? Никой уважаващ себе си владетел няма да преклони глава пред някой, който го заплашва с груби думи. Аз не се страхувам от Пандавите. О, Мадхава, никога няма да им дам и парче от това царство. Сега то принадлежи на Дхритаращра и така ще остане. Ние сме просто негови слуги. Макар че той някога им даде онова, което не биваше да им дава, ние поправихме тази грешка. Когато аз бях още дете и зависех от други, на Пандавите по погрешка им бе дадено царство. Сега няма да сбъркаме отново по същия начин.“

Дурьодхана направи пауза, за да огледа събралите се в залата. Той постави едната си длан на кръста си, а другата на дръжката на меча и заключи: „Това е моят отговор, Кешава. Докато аз управлявам това царство от името на баща си, няма да дам на Пандавите земя, дори колкото да забият една игла в нея.“

Дурьодхана седна с поглед, прикован в Кришна. Карна вдигна силната си ръка, покрита с червена сандалова паста, и я сложи върху рамото на Дурьодхана. Видура гледаше двамата мъже и клатеше тъжно глава. Дхритаращра бе единственият, който можеше да предотврати надвисналото бедствие, но старият монарх мълчеше — чуваше всичко, но не виждаше нищо. Ако желаеше мир, както бе заявил, трябваше насила да спре сина си. Дурьодхана нямаше да го послуша, докато царят не подкрепеше думите си с действия. Той трябваше да накара да арестуват принца. Иначе думите му не струваха нищо.

Като разсъди за миг, Кришна каза: „Явно желаеш вечния сън на героите и скоро ще го получиш. Почакай само още малко. Тогава ще настане клането, за което жадуваш.“

Изражението на Кришна стана сурово, когато продължи: „Безумецо! Мислиш, че нямаш вина, но всички тук знаят истината. Ти завиждаше на благоденствието на Пандавите и измисли план с Шакуни да победите Юдхищхира на зарове. Кой друг би се отнесъл с жената на брат си така, както ти се отнесе с Драупади? Тя е непорочна, благородна и възпитана, и е по-скъпа на Пандавите от самия им живот. Въпреки това ти я оскърби пред всички Куру.“

Кришна напомни на Дурьодхана как Духшасана се бе обръщал към Пандавите, когато напускаха Хастинапура, и как дори преди самата игра на зарове Кауравите винаги бяха против тях. Да се прави на невинен бе просто доказателство за безочието му.

„Ако не им върнеш царството доброволно, ще трябва да им го върнеш, след като те победят на бойното поле. Извършил си толкова много злини спрямо Пандавите, а сега се представяш за невинен. По-старшите непрестанно ти казваха да сключиш мир, но ти ги пренебрегна. Само мирът ще ощастливи всички, включително и тебе. Това, че ти се струва иначе, е просто признак, че ти липсва интелигентност.“

Думите на Кришна бяха убедили дори някои от братята на Дурьодхана. Духшасана бе започнал да е склонен към мир. Спомняйки си обета на Бхима да разкъса сърцето му, той се обърна към по-големия си брат: „Ако си толкова безразсъден, че не се съгласиш доброволно на мир, тогава Кауравите ще те вържат за ръцете и краката и ще те поднесат на Юдхищхира.“

Дурьодхана излезе разгневен от залата. Тогава и стоте му братя, и министрите му го последваха.

След като те излязоха, Бхишма каза: „Онзи, който се отказва от добродетелта и полезното заради гняв, скоро ще потъне в море от нещастие. На този принц му липсват мъдрост и познание. Той се намира под влиянието единствено на гнева и алчността. О, Джанардана, мисля, че расата на кшатриите предстои да загине, защото неговите братя и министри го следват в безразсъдството си.“

Кришна обърна лотосовите си очи към Дхритаращра: „Виновни за това са всички водачи на Куру. Трябваше да спрете Дурьодхана насила. О, безгрешни хора, време е да действате. Послушайте ме, ще ви кажа кое е във ваша най-голяма полза.

Всички знаете как Камса, злият син на Уграсена и цар на Бходжа, бе отхвърлен от близките си. Накрая аз го убих. Само чрез това действие и Ядавите, и Андхаките, и Вришните постигнаха щастие. Един човек трябва да бъде пожертван в името на рода, родът — в името на града, градът в името на държавата, а цялата земя трябва да се пожертва в името на душата. О, Бхарати, завържете Дурьодхана, Карна, Шакуни и Духшасана и сключете мир с Пандавите. Така ще бъдат спасени кшатриите.“

Това накара Дхритаращра да се чувства дори още по-неудобно. От самото раждане на Дурьодхана съветниците му бяха настоявали да отхвърли сина си, но той бе отказвал. Сега вкусваше горчивия плод на погрешното си решение. Той бе твърде привързан към своя син и тази привързаност не бе намаляла с годините. Дурьодхана се бе възползвал от неговата слабост и не го зачиташе. Изглежда той можеше да бъде спрян единствено ако бъде екзекутиран или поне хвърлен в затвора. Сега Кришна предлагаше именно това. Но как би могъл Дхритаращра да си помисли за подобно нещо? Той реши да повика Гандхари. Може би принцът би послушал поне майка си.

Дхритаращра реши да я помоли да дойде в събранието: „О, Видура, моля те, иди и доведи тук царицата, а после заповядай на сина ми да се върне в залата. Може би мъдрата Гандхари ще успее да го убеди.“

Видура излезе и не след дълго се върна с Гандхари, а една прислужничка отведе сляпата царица на мястото й до царя. След като се настани и бе осведомена за положението, тя се обърна към Дхритаращра:

„Синът ти е изтъкан от похот и алчност. Единствено по твоята благословия се сдоби той с това царство, което по никакъв начин не заслужава. О, Царю, макар да знаеш, че е порочен, ти го подкрепяш от нежност към него. Заради това си толкова виновен за сегашната ситуация, колкото и той. Сега вече ще е трудно да спрем Дурьодхана.“

Гандхари тъкмо свърши и Дурьодхана се върна, пресичайки с гневни крачки залата, поклони се небрежно на родителите си и седна. Той все още дишаше тежко и очите му бяха почервенели.

Гандхари нежно му заговори: „Мой мили сине, послушай съвета, който ще ти дам единствено за твое добро. Най-сърдечното ми желание е да се помириш с Пандавите. Последвай напътствията на по-възрастните, синко, и пожъни плодовете на добродетелта. Ти жадуваш да властваш над земята единствено, защото си пълен с чувствени желания и гняв, а не знаеш, че само ако е овладял тези импулси, човек може да намери щастие в живота. Онзи, над когото господстват сетивата му, няма как да господства над царство. Единствено след като сме овладели себе си, можем да владеем земята. Иначе не е възможно. Неконтролираните сетива са достатъчно силни да погубят човека, както необяздените коне убиват некадърния колесничар. Благоденствието съпътства онзи цар, който владее страстите си и който наказва престъпниците, като действа след внимателно обмисляне. Този, който се отдава на желанията и гнева, накрая ще изгуби всичко. Подобен човек не отива дори в рая. Затова опитай се да овладееш сетивата си, тъй като така ще постигнеш най-голямото добро.“

Гандхари говореше от дълбините на собственото си разбиране. Откакто Пандавите бяха прогонени в изгнание, тя бе започнала да практикува аскетизъм. Чувствайки се виновна за начина, по който Куру бяха оскърбили Драупади, тя постеше и извършваше непрестанно жертвоприношения, молейки се в покаянията си нейният безнравствен син някак да се осъзнае. Но това явно бе невъзможно. Сърцето му бе пропито от алчност и завист, ала той не ги виждаше в себе си.

Царицата продължи умолително: „В съюз с доблестните и себевладеещи се Пандави, ще можеш да се наслаждаваш на тази земя дълго време. Какво ще спечелиш, ако се сражаваш с тях? Тук стои Кришна, който извършва могъщи действия без ни най-малко усилие. Сам той е способен да унищожи всички царе. А какво ще стане, когато се обедини с Арджуна? Чувал си този съвет отново и отново. Онзи, който не слуша доброжелателите си, само ще съжалява. А враговете му ще ликуват.

Дете мое, страхувайки се от раздори, баща ти даде на Пандавите полагаемата им се половина, а сега ти се наслаждаваш на плодовете на този дар. Именно те бяха героите, които покориха света. Със сигурност половината царство ти стига да удовлетворяваш нуждите си. Не си навличай гибел, предизвиквайки конфликт с Пандавите. Те страдаха достатъчно през последните тринайсет години. Върни им онова, което им принадлежи, и спаси света от бедствие. Когато Бхишма, Дрона, Крипа, Карна, Бхима, Дхананджая и Дхрищадюмна излязат един срещу друг в яростта си, всички създания ще загинат. Затова обуздай алчността си и постъпи мъдро. Това е съветът ми към теб, скъпи сине.“

Дурьодхана изсумтя. Бе чувал вече всичко това. Всички славеха Пандавите, а него упрекваха. Явно нямаше нищо, което да каже, за да ги убеди в противното. Като видя, че майка му е свършила, той отново напусна залата. Време бе да действа.

Отиде право в двореца на Духшасана. Брат му седеше там с Карна и Шакуни. Като се удари гневно по бедрото, Дурьодхана им каза: „Явно Кришна ще настрои всички на страната на Пандавите. Той уговаря царя да накара да ни арестуват. Това ме тревожи силно. Кришна е много убедителен.“

Дурьодхана погледна към Духшасана: „Кришна успя да промени дори твоето мнение в залата.“ Духшасана сведе засрамено поглед, докато брат му продължаваше: „Трябва незабавно да осъществим плана си да заловим Кришна. Точно както Вишну е пленил Бали, така и ние ще хванем Кришна и ще го вържем. Когато Пандавите научат, че е пленен, ще изгубят и желание, и сили за битка като змии, чиито зъби са счупени. Да действаме бързо, преди старият ми баща отново да им е дал всичко.“

Духшасана и Шакуни се съгласиха, но Карна не беше сигурен. „Аз не вярвам, че ще успеем да хванем Кешава, Царю. Щом искаш да опиташ, ще направя каквото е по силите ми да помогна, но се съмнявам, че ще можем да го победим.“

За разлика от Дурьодхана, Карна не изпитваше гняв към Кришна, когото уважаваше като велик воин. Кришна бе победил много могъщи бойци. Според ришите той бе въплъщение на изначалния Върховен Бог и Карна считаше, че е много вероятно да е така. Бе се присъединил към заговора за залавянето на Кришна единствено поради приятелството си с Дурьодхана, но изобщо не вярваше, че ще имат успех.

Дурьодхана прогони със смях своята тревога от съмненията на приятеля си: „Кришна ще бъде неподготвен за този ход. Дошъл е без оръжия и не очаква битка. Можем да го хванем изненадващо, да го вържем и отведем, преди още да е осъзнал какво става.“

Принцът не се съмняваше в плана си. И да се провалеше, нямаше какво да губи. И без това вече бе обявил открито враждебността си към Пандавите. Битката можеше да започне веднага; а ако успееха да заловят Кришна, преимуществото драматично щеше да се наклони в тяхна полза. Заедно с все още неуверения Карна, той излезе да направи нужните приготовления.

* * *

В залата Сатяки внимателно бе наблюдавал Дурьодхана. Той бе забелязал, че с излизането му няколко водачи на Куру също бяха напуснали. Очевидно бе, че Дурьодхана е намислил да извърши нещо. Сатяки вече знаеше за намерението му да залови Кришна. Явно щеше да се опита.

Като се наведе към Кришна, Сатяки прошепна: „Мисля, че сега Дурьодхана ще опита да те плени. Един контингент от воини излязоха от залата заедно с него. Сигурен съм, че ще се опита да ти отнеме живота. О, Кешава, този злодей е загубил всякакъв срам.“

Кришна се усмихна и успокои Сатяки: „Не се бой, приятелю. Дори всички царе на земята заедно не могат да ме заловят. Говори с Дхритаращра и разбери какво смята той, че трябва да се направи.“

Сатяки се обърна към стария цар: „Като че ли безразсъдният ти син възнамерява да осъществи заплахите си да залови Мадхава. О, господарю на хората, той и злите му съветници, завладени от алчност и гняв, искат да направят нещо изключително порочно. Въпреки това няма да имат по-голям успех от деца, които се опитват да хванат пламтящ огън.“

Видура също бе разбрал намеренията на Дурьодхана. Като стана от мястото си, той каза: „О, Царю, часът на синовете ти удари. Те се готвят да направят нещо, което е немислимо; нещо, което е крайно греховно дори да се помисли. Като се изправят срещу Кришна, те ще загинат като червеи, падащи в огън. Той ще ги изпрати в обителта на Ямараджа, както лъв погубва стадо овце.“

Кришна се засмя: „Оставете ги да опитат! Може би това е начинът, по който този проблем ще намери решението си. Но не се тревожете. Няма да направя нищо, достойно за порицание. Въпреки че мога да ги унищожа веднага, няма да го направя. Те вече са погубени от собствените си греховни желания. Алчността им за богатствата на Юдхищхира ги направи слаби и те скоро ще бъдат унищожени. О, Царю, остави Дурьодхана да прави каквото иска.“

Щом Кришна спря да говори, гласът на Дхритаращра прогърмя из двореца: „Доведете незабавно моя лош син и министрите му тук! Ще се опитам още веднъж да го върна в правия път.“

За пореден път Дурьодхана бе доведен обратно в залата. Той влезе заедно с Карна и Духшасана, вървящи непосредствено зад него, и отново премина по мраморния под, за да заеме мястото си.

Дхритаращра се бе разгневил: „Държанието ти е варварско и изключително порочно! Подкрепян от тесногръди хора, ти си намислил да извършиш нещо, което е едновременно трудно постижимо и чудовищно отвъд всякакви граници. Като дете, което иска да хване луната, искаш да заловиш лотосоокия Кришна. Нали всички доблестни хора ще те заклеймят! И без това е невъзможно да осъществиш замисъла си. Дори боговете не могат да вземат в плен Кришна. Безумецо, откажи се от абсурдните си идеи и ела на себе си!“

Дурьодхана кипеше от ярост. Той не отговори нищо. Вече бе заповядал на хората си да влязат в залата, веднага щом Кришна стане да си върви. Всеки друг можеше да се страхува от Ядава, но не и той. Принцът хвърли поглед към Кришна, който спокойно седеше и се усмихваше. Скоро всички щяха да видят истинската му сила.

Видура ясно си спомняше как Куру бяха измъчвали Драупади в същата тази зала и не можеше да понесе мисълта с Кришна да се отнесат по подобен начин. Той заговори отново, опитвайки се за последен път да повлияе на Дурьодхана:

„О, Бхарата, чуй ме! Ще ти напомня отново за многото демони, които са се опитвали да победят Кришна и са се проваляли. Страховитият и могъщ Нарака, син на самата богиня Земя, живееше от хиляди години, пазен от безбройните си воини. Кришна го уби с лекота. Той унищожи и петглавия Мура, който всяваше ужас в сърцата на боговете. Още като дете уби Путана, както и злите демони Арища и Дхенука. Бе едва на седем години, когато повдигна хълма Говардхана само с едната си ръка.“

Видура изброи различни други асури и царе, които Кришна бе победил. И накрая каза: „Кришна е извършителят на всичко. Той е причината на всички причини. От него идва цялата сила и великолепие. Той може да направи всичко без ни най-малкото усилие. О, Дурьодхана, ти не разбираш Говинда. Могъществото му е несравнимо, той ще изпепели и теб, и последователите ти на въглен. Да се опитваш да го заловиш е абсурдно.“

Кришна погледна към Дурьодхана: „Каурава, в безразсъдството си ти ме считаш за сам и уязвим. О, нискоинтелигентни човече, погледни сега истината. Тук са всички Пандави, Вришни и Андхаки, а с тях и боговете, Адитите, Рудрите, Васу и великите риши.“

Дурьодхана не можеше повече да търпи. Той скочи на крака и посочи към Кришна: „Хванете го веднага!“ Войниците му се втурнаха в залата от всички врати, нападайки Кришна с приготвени лъкове и извадени мечове.

Кришна се разсмя и докато се смееше, тялото му внезапно проблесна като мълния. Той започна да се разраства неимоверно и от него заизлизаха различните богове. От челото му се появи Брахма, а от гърдите — Шива. Локапалите излязоха от ръцете му, а Агни — от устата му. После се появиха Индра и Марутите, заедно с войнства от гандхарви, якши и ракшаси. От двете му очи излязоха Баларама и Арджуна и застанаха от лявата и дясната му страна. Зад него стояха Юдхищхира, Бхима и близнаците, а още по-назад бяха Вришните и Андхаките, предвождани от Прадюмна. Боздуганът и дискът на Кришна също се явиха с пламтящо сияние. От порите му се излъчваше светлина и излизаха искри.

Гледката бе толкова ужасяваща, че почти всички в събранието затвориха очи. Само Бхишма, Дрона, Видура и Санджая можеха да гледат към Кришна във вселенския му облик. Ришите също се взираха в него с допрени длани и му поднасяха молитви. Небето ехтеше от небесни барабани, а от синевата над залата се сипеха порои цветя.

Санджая описваше случващото се на Дхритаращра, който каза: „О, Кришна, ти си вечен доброжелател на света. Затова те моля, благослови ме да имам зрението, с което да видя твоята форма. О, най-добър сред Ядавите, моля се да мога да те видя.“

„Владетелю на Куру, нека прогледнеш“, отговори Кришна и Дхритаращра на мига го видя да стои насред залата. Той видя и безбройните полубогове край него да го обожават с ведически мантри.

Вън от залата задуха ураганен вятър. Високи вълни се вдигнаха в океана, в небесата прокънтяха гръмотевици и земята се разтресе.

В залата настана безредие. Кришна отдръпна мистичния си образ и отново прие двуръката си форма. След като взе разрешение от ришите, той напусна събранието със Сатяки и Критаварма. Мъдреците, водени от Нарада, станаха от местата си и тръгнаха, поразени от видяното. Дхритаращра отново ослепя, седейки в мълчаливо изумление.

Когато Кришна излезе, Куру го последваха с допрени длани, както боговете следват Индра. Единствени Дурьодхана и министрите му останаха по местата си, поразени от удивление и неспособни да направят или кажат каквото и да било. Планът им да хванат Кришна се бе провалил напълно.

Навън всички природни стихии бяха утихнали и повяваше лек вятър. Кришна се качи на златната си колесница, чийто под бе застлан с бяла тигрова кожа, и се приготви да потегли. Докато стоеше още изправен в нея, Дхритаращра излезе от двореца. Воден от Видура, той се приближи към Кришна и каза: „Ти видя какво е влиянието ми върху моите синове, о, Джанардана. Видя всичко, нищо не остана скрито от теб. Не бива да ме виниш, Кешава, защото аз искам единствено мир. Нямам лоши намерения спрямо Пандавите. Чу ме какво казах на Дурьодхана и видя неговия отговор. Направих каквото можах.“

Възрастните Куру наобиколиха Дхритаращра. Кришна ги погледна и каза: „Вие също бяхте свидетели на всичко. Видяхте как този невъзпитан човек напусна залата, още докато получаваше напътствия за свое добро. Чухте и господаря на земята да заявява, че бил безсилен. С ваше разрешение, сега аз се връщам при Юдхищхира.“

Кришна седна със Сатяки и Критаварма от двете си страни. Дарука подкара конете и колесницата потегли. Куру я гледаха да се отдалечава по широката улица сред одобрителните викове на хората от всички страни. Кришна нареди на Дарука да го откара обратно в дома на Видура. Той искаше да поговори още веднъж с Кунти, преди да замине за Вирата.

Когато отиде при леля си заедно със Сатяки, Кришна докосна нозете й и й разказа какво се бе случило в събранието. Кунти не бе изненадана. Не бе и очаквала Дурьодхана да се вслуша в добрите съвети. Опасявайки се, че Юдхищхира е твърде склонен да прощава, тя помоли Кришна да го убеди да се сражава. Царицата знаеше, че той ще се поколебае да се бие срещу роднините и възрастните си близки, които обичаше, само заради царството си. Като кшатрийска принцеса, Кунти бе обучена в правилата и поведението на воин. Тя разговаря известно време с Кришна, позовавайки се на закона и изразявайки ясното си мнение, че правилната посока на действие за Юдхищхира е войната. Синовете й не биваше да имат съмнение в това.

Като отново напомни на Кришна за пророческите гласове, които бяха предсказали велика съдба на синовете й при раждането им, Кунти каза: „Нека стане това, което беше предречено. О, Кришна, сега синовете ми трябва да изпълнят предопределението си и да завладеят тази земя. Това няма как да бъде постигнато с мирни средства. Нито пък честта на Драупади може да бъде възстановена, без синовете ми да се сражават. За мен това е най-непреодолимата причина за война. Те трябва да отмъстят за жена си. Не са се освободили от този дълг. Като не успяха да я защитят при порочната игра на зарове, нека сега поправят тази грешка.“

Кунти се поклони и докосна нозете на Кришна с длани. Като се изправи отново, тя добави: „О, Кешава, кажи на синовете ми, че съм добре. А сега върви по благословения си път.“

Кришна стана да си върви. След като обиколи почтително леля си, той се сбогува с нея и излезе от стаята. Отвън го чакаха Бхишма и останалите водачи на Куру, за да го изпратят. Кришна им се поклони, разменяйки с тях прощални думи и се качи на колесницата със Сатяки. После препусна надалеч от Хастинапура.

Куру гледаха как колесницата се понесе през южната порта на столицата. Управлявани от Дарука, конете сякаш се носеха със скокове из небесата. Съвсем скоро те се изгубиха от поглед. Тогава водачите на Куру се обърнаха и се прибраха в царския дворец. Мирната мисия на Кришна се бе провалила. Войната бе неизбежна.

48.
Към Курукшетра

Рано сутринта в деня на заминаването на Кришна Карна стана да изпълни утринните си ритуали на обожание към слънчевия бог Сурия. Още от дете чувстваше влечение към Сурия и не бе пропуснал нито един ритуал или молитва. Един час преди изгрев той се качи на колесницата си и отиде на Ганг, придружен от много брамини. Само с една препаска на слабините Карна нагази в плитчините с лице на изток и запя ведически химни. На речния бряг брамините запалиха свещения огън и започнаха да възнасят възлияния към Сурия от негово име.

Бе добре известно, че Карна раздава милостиня на всекиго, който дойде при него след ритуалите му. Обетът му да дарява всичко на всеки молител бе прочут. Индра вече се бе възползвал от този обет и го бе лишил от естествената му ризница.

Сега към него се приближаваше Кунти. Още от първия миг, в който бе видяла младия Карна да излиза на арената при демонстрацията на бойни умения на Дрона, тя бе разбрала, че той е неин син и че той не знае за това. За нея бе болезнено да бъде свидетел на непрестанната му вражда с братята му. Мисълта, че скоро щяха да се опитат да се избият един друг, бе непоносима за Кунти. Време бе да каже на Карна истината. Може би щеше да успее да го убеди да премине на страната на братята си.

Точно по изгрев-слънце Кунти се приближи към Ганг. Докато вървеше към брега, тя чу Карна да произнася на висок глас молитвите си. Тя го гледаше, както майка гледа сина си. Той стоеше с лице към слънцето с вдигнати в молитва над главата си длани и щеше да остане в тази поза чак докато слънцето се издигне високо в небето. Кунти седна на брега и зачака Карна да свърши. Бе горещо лято и тънкото копринено було, покриващо главата й, не предлагаше кой знае каква защита от топлината. След като бе чакала повече от два часа, Карна най-накрая приключи обожанието си и се обърна. Той се изненада, като видя Кунти, но каза: „Добре си дошла, о, благородна. Аз съм Карна, синът на Адхиратха и Радха. Поднасям ти цялата си почит. Кажи ми какво мога да направя за теб?“

Кунти се изправи и тръгна към Карна разтреперена. Той вече бе излязъл от реката и стоеше пред нея покрит с капки вода. Докато царицата на Куру приближаваше, Карна видя, че красивото й лице изглежда измъчено. Очите й неспокойно поглеждаха ту към него, ту към земята. Като притисна длани една в друга, тя му каза с нежност: „Дете мое, ти не си син на Радха и Адхиратха.“

Гласът на Кунти затрепери и тя замълча, за да се овладее. „Скъпо дете, ти не си роден сута. Знай, че си мой син, заченат от могъщия Сурия. Когато се роди, ти сияеше като баща си и носеше естествена ризница и блестящи обеци. От страх за доброто си име и за честта на баща си, тъй като бях още девойка, аз те изоставих и сама се погубих от скръб.“

Сълзи бликнаха от очите на Кунти. Мисълта как бе изоставила Карна още при раждането му, винаги бе пронизвала сърцето й. Но не можеше и да си помисли да сподели с някого за това дори когато той се появи на арената в онзи ден. Тя бе благодарна поне да научи, че Адхиратха и жена му се бяха погрижили за сина й и бе мислила, че няма да се наложи да разкрива истината. Но сега той можеше да умре. Тя трябваше да се опита да го спаси. Или ако не умреше, той щеше да убие Арджуна, а Кунти не можеше да понесе да изгуби когото и да било от двамата.

Тя се вгледа в широко отворените, невярващи очи на Карна: „Без да знаеш за потеклото си, ти не разбираше, че Пандавите всъщност са твои братя. Сега служиш на Дурьодхана, а това не е правилно, сине мой. Оставил си се да те водят алчните и коварни хора, които откраднаха царството на Юдхищхира. Ще загинеш, ако продължаваш да ги следваш. Поеми вместо това по пътя на добродетелта и се присъедини към братята си.“

Карна притисна глава между двете си силни ръце, сякаш за да успее да удържи болезненото объркване, което думите на Кунти бяха предизвикали. Как би могло това да е истина? Ако тя винаги бе знаела, че той е брат на Пандавите, защо не му беше казала досега? Не беше ли това просто някакъв заговор, който да го лиши от решителността му да се сражава срещу Пандавите? Но едва ли. Кунти бе прославена с праведността и искреността си. Думите й навярно бяха истина. Докато ги осъзнаваше, Карна сякаш се вцепени на мястото си. Бе твърде поразен, за да отговори.

Кунти избърса очите си и погледна към слънцето. Защо това сияйно божество я бе подложило на такава мъка? За нея бе изключително тежко решение да разкрие истината на първородния си син. Тя обичаше Карна, но на него несъмнено щеше да му бъде трудно да приеме това. Винаги, когато си бе помисляла да му каже, страхът от реакцията му я бе възпирал. Нямаше ли да я отхвърли точно както и тя го бе отхвърлила? Сега това вече нямаше значение. Тя бе готова да рискува да бъде отхвърлена гневно от него, стига това да спаси живота му.

„Нека Куру те видят в съюз с Арджуна. Когато между вас се възцарят братските чувства, Кауравите ще ти се поклонят в страх и почит. Ти и Арджуна, единни като Баларама и Джанардана — какво ще остане непостижимо за вас? О, Карна, заобиколен от петимата си братя, ти ще сияеш като Брахма сред боговете. Ти си най-големият ми син. Дете мое, недей да се наричаш повече «сута». Когато Кунти свърши, Карна дочу глас, идващ откъм слънцето: «О, Карна, Кунти казва истината. Послушай съвета й, защото това ще бъде в твой интерес.»“

Карна повярва. Той бе син на Кунти и по-голям брат на Юдхищхира. Внезапно всичко се подреди. Адхиратха му бе разказвал как преди много години го бе намерил да плава в кошница по Ганг. Бе му разказал и че е сияел като небесно същество. Адхиратха си бе помислил, че боговете му пращат това дете, за да осъществи някаква божествена цел. Бе го отнесъл вкъщи и го бе отгледал с обич. По-късно, когато Карна бе научил от слънчевия бог, че естествената му ризница е небесна, бе разбрал, че Адхиратха навярно е прав — той вероятно бе заченат от някое могъщо божество. Но никога не беше подозирал истината.

Гласът на Карна се извиси над ромона на реката: „Не се съмнявам в думите ти, Царице, но не ги уважавам. Не виждам какво добродетелно има в това да се присъединя към Пандавите, нито считам, че ти си постъпила добродетелно, като си ме захвърлила още при раждането ми. С това си унищожила честта ми. Бил съм окачествен като «сута» и са ми били забранени кшатрийските обреди, на които съм имал право. Кой враг изобщо би могъл да ми причини по-голямо зло?“

Карна падна на колене, стиснал очи и юмруци, и наклони глава назад към слънцето. Горещи сълзи обляха лицето му, изкривено от мъка и гняв. Той често бе мислил за това коя ли е истинската му майка, копнеейки някой ден да я срещне. И ето, тя стоеше пред него. Кунти, царицата на Куру, майката на най-омразните му врагове. Тя бе негова майка. Чувства на обич се надигаха в сърцето на Карна, но той се бореше да ги овладее. Въпреки думите на Сурия, му бе трудно да повярва, че тя е загрижена за неговия интерес. Нито пък одобряваше идеята да изостави Дурьодхана в час на най-страшна нужда. За разлика от Кунти, кауравският принц бе проявил към него истинска обич и приятелство още от самото начало. Как би могъл сега внезапно да го предаде и да насочи верността си към Пандавите?

Чувства на обич се надигаха в сърцето на Карна, но той се бореше да ги овладее.

Думите на Карна ставаха все по-сурови: „Не мога да приема, че ми желаеш доброто. Ти не си проявила милост към мен, когато е била необходима, а сега ме търсиш, за да удовлетвориш собствените си интереси. Не мога да постъпя, както ми предлагаш. Ако в навечерието на битката изоставя Дурьодхана и мина на страната на Пандавите, кой няма да ме нарече страхливец? Кауравите ми дариха всичко, което желаех. Обожаваха ме. Що за човек ще съм, ако сега ги предам? Те разчитат на мен, както хората в морето разчитат на лодката си. Настъпил е часът да покажа благодарността си към синовете на Дхритаращра.“

Карна си спомни импулсивната си клетва пред Бхишма в събранието на Куру. Чувстваше се виновен дори за нея пред Дурьодхана. Сега нямаше да може да се сражава, докато Бхишма не бъде убит. Предсказано бе, че Шикханди ще убие Бхишма. Тогава Дурьодхана щеше да има нужда от Карна повече от всякога. Не можеше и да си помисли да го изостави.

„Не мога да бъда нечестен към господаря си сега. Няма да го предам. Въпреки всичко молбата ти няма да бъде напразна. С изключение на Арджуна, аз няма да убия никого другиго от синовете ти в битката, дори да ги победя. Когато убия Арджуна, ще се прославя с героичността си. А дори и той да ме убие, пак ще се прочуя в света. Така ти винаги ще имаш петима синове, Царице. Ще оцелее или Арджуна, или аз, но не и двамата.“

Със стичащи се по лицето сълзи Кунти пристъпи към него и протегна ръце. Без да може да се овладее, Карна усети как могъщите му длани я прегръщат сякаш по своя воля. Докато майка и син стояха прегърнати за пръв път в живота си, Кунти с мъка изрече: „Скъпо дете, съдбата е всемогъща. Онова, което каза, неминуемо ще се случи. Куру ще бъдат унищожени, а аз ще изгубя или теб, или Арджуна, ако не и повече от синовете си. Когато дойде време да се сблъскат оръжията, не забравяй обещанието си. Бъди благословен и дано всичко с теб бъде наред. Аз си тръгвам.“

Кунти отстъпи назад и се вгледа в първородния си син за последен път. После забърза обратно към града. Карна се качи на колесницата си и поседя известно време в нея неподвижно. Думите на Кунти отново и отново се връщаха в мислите му. Колко различно можеше да бъде всичко, ако тя го бе задържала при себе си. Но провидението му бе предопределило друг път. Сега съдбата му вървеше редом с тази на Дурьодхана и Кауравите. Нямаше смисъл да се тъгува за онова, което би могло да бъде. Карна реши да не разказва на никого какво се бе случило между него и Кунти. Това само още повече би заплело положението и би направило собствените му обети невъзможни за следване. С натежало сърце той пое обратно към града.

* * *

Преди да си тръгне, Кришна искаше да поговори насаме с Карна. Приближавайки южната порта на Хастинапура по пладне, той видя Карна да го чака там. Кришна спря и го помоли да се качи при него на колесницата му. Докато напускаха града по посока към Вирата, Кришна му заговори. Той считаше Карна за най-сериозната заплаха за Пандавите в предстоящата война. Колесничарят на Карна караше отзад колесницата му заедно със Сатяки, който се бе прехвърлил на нея от колесницата на Кришна, за да му предостави възможност да говори насаме с Карна.

Поставяйки длан на рамото на Карна, Кришна каза: „Според повелята на писанията, дете, родено от майка преди брака й, се счита за син на нейния съпруг. Ти си роден преди женитбата на майка си, Карна, и затова си син на Панду. Пандавите са ти роднини по бащина линия, а Вришните по майчина. Свързан си с двата рода, о, най-добър сред хората. Ела с мен и стани цар. Пандавите ще те почитат като свой по-голям брат, също както и аз и всичките им съюзници. Съпругите и дъщерите на царете ще те миропомажат със свещена вода от златни делви. В подходящ момент и Драупади ще дойде при теб като съпруга при съпруга си. Петимата ти братя ще те следват, както боговете следват Индра. Аз също ще те следвам заедно с Андхаките и Вришните. Ще станеш господар на земята, о, Карна! Нека бардовете и певците възпяват славата ти! Зарадвай сърцето на Кунти и заеми законното си място начело на синовете й.“

Карна се вгледа в усмихнатото лице на Кришна. Той несъмнено знаеше всичко, както бяха казали мъдреците, но бе трудно да се приеме съвета му.

Карна поклати глава: „Не се съмнявам, че ми казваш всичко това за мое добро, о, Кешава. Аз вече знам, че съм син на Панду. Кунти ми каза всичко. Но тя ме изостави, а Адхиратха и Радха ме отгледаха. Обичаха ме като родители и винаги се отнасяха с мен като към свой син. Аз също ги приемах като свои родители. Те извършиха всички необходими ритуали в живота ми. След като ме осиновиха, по-късно те имаха още деца, на които станах по-голям брат. Дори ми избраха съпруги, с които аз заченах синове и дъщери. Не бих могъл да разруша тези връзки, дори в замяна да спечеля цялата земя едновременно с рая. Нито пък, Мадхава, бих ги разрушил от страх.“

Карна чувстваше, че постъпва правилно. Да последва съвета на Кришна би означавало да не изпълни дълга си. Той се загледа напред в земята под въртящите се колела и продължи: „Цели тринайсет години се радвах на суверенна власт единствено благодарение на милостта на Дурьодхана. Дължа му толкова много. Разчитайки на мен, той обяви открита вражда на Пандавите. Бях избран да се изправя срещу Арджуна в двубой. Ако сега се откажа, ще се опозоря, Кешава. Не мога да позволя да бъда смятан за страхливец, нито бих могъл да се покажа нелоялен към Дурьодхана. Дори да ми дадяха целия свят да го управлявам, аз веднага бих го дарил на Дурьодхана. Как мога да отида да живея с Пандавите след всичко, което той е направил за мен?“

Карна размисли и върху чувствата си към Пандавите. Той уважаваше Юдхищхира, Бхима, дори близнаците. Ненавистта му към Арджуна започваше от деня, в който му бе забранено да постъпи в школата на Дрона. Когато се бе завърнал след това отново в Хастинапура, за да участва в демонстрацията по бойни умения, Дрона не бе го разпознал като момчето, което бе отпратил преди години. Тогава му бе казал, че приема единствено принцове в училището си. А Карна бе син на колесничар. Изгарящ от срам, той се бе оттеглил, заклевайки се да отмъсти. Да победи най-добрия ученик на Дрона, Арджуна, щеше да бъде най-доброто отмъщение. Още в мига, в който бе видял Арджуна на арената, сърцето му се бе изпълнило със завист и тази завист не бе намаляла. Скоро тя щеше да се прояви в битка до смърт. За него нямаше вече друг път.

„О, Кришна, нямам кой знае какви надежди за победа, но няма да премина на другата страна. Знам, че Юдхищхира е добродетелен и с чисто сърце. Той ще превърне предстоящата битка в жертвоприношение, в което синовете на Дхритаращра ще са жертвените животни. Пандавите са праведни хора и заслужават да управляват земята. Жестоките думи, които преди изрекох към тях и съпругата им, бяха единствено за да зарадвам Дурьодхана. Като си ги спомням, сега се разкайвам.

Въпреки това аз ще се сражавам срещу Арджуна, о, Кешава. Това е мой дълг като достоен човек и кшатрия. Най-вероятно ще загина. Не мисля и че Кауравите ще победят. Тази вражда ще приключи с това, че Арджуна ще убие мен, а Бхима — Дурьодхана. Но битката ще бъде толкова велика, че ще се помни, докато ги има тези планини. Тя няма как да бъде предотвратена.“

Кришна се засмя: „Значи не желаеш да управляваш земята? Няма да приемеш с мир царството, което ти предлагам? Без съмнение скоро ще настъпи победата на Пандавите. Когато видиш петимата си братя да идват на бой, знай, че наближава ужасяващата епоха на Кали. Много хора ще загинат. Върни се в Хастинапура и кажи на Дрона и Крипа да се подготвят. След седем дни ще бъде пълнолуние. Нека битката започне тогава. Царете под предводителството на Дурьодхана скоро ще срещнат славна смърт под остриетата на оръжията.“

Карна не можеше да разбере целта на Кришна. Защо бе поискал от него да стане предател? Той знаеше, че това едва ли би повлияло на изхода от битката. Явно съдбата вече бе предопределила всичко.

Карна погледна към Кришна, чиято дълга тъмна коса се вееше от вятъра. „Защо ме объркваш, о, Кешава? Защо ме водиш към безразсъдство? Ти знаеш всичко. Унищожението на света е неминуемо, а Дурьодхана, Шакуни, Духшасана и самият аз сме неговите причини. Ще стане както казваш и нищо друго. О, Кришна, вече видях знаменията, предвещаващи поражението на Дурьодхана. Дори насън видях Пандавите да излизат победители от тази война. Видях Юдхищхира, облечен в бяла коприна, да поглъща земята. Той и братята му встъпиха в дворец с хиляда колони. И ти също беше там, Мадхава, до Арджуна. А Кауравите и всичките им съюзници в кървавочервени роби вървяха на юг към обителта на Ямараджа. И аз, и безброй други воини скоро ще влезем в пожара на Гандива. Знам го със сигурност.“

Кришна тъжно погледна към Карна: „Това най-вероятно ще се случи, Карна, щом не си готов да приемеш съвета ми. Когато предстои унищожение, скъпи ми приятелю, неправилното изглежда правилно и засяда в сърцето. Какво повече бих могъл да кажа?“

Карна леко склони глава: „Ако някак оцелея в битката, ще те видя отново, о, Кришна. Ако ли не, ще се срещнем на небето. И ми се струва, че ще се срещнем чак там, безгрешни.“

Кришна нареди на Дарука да спре колесницата. Той прегърна Карна, който след това слезе и се качи на собствената си колесница. Кришна отново заедно със Сатяки подкара колесницата си и се изгуби в далечината, а Карна пое тъжно назад към Хастинапура. Скоро той щеше да поведе война срещу собствените си братя. И срещу Кришна, който му бе явен доброжелател, макар и съветите му да бяха трудни за следване. Мислейки все още за думите на Кунти и за разговора си с Кришна, сърцето на Карна бе натежало. Очевидно не му бе съдено да се радва на щастие и успех в този живот.

* * *

Скоро след като Кришна напусна Хастинапура, Дхритаращра реши да свика едно последно събрание, на което да се обсъди стратегията. Войната вече бе неизбежна, но слепият цар бе разтревожен. След като бе видял вселенската форма на Кришна, той се бе изпълнил със страх. Без съмнение нямаше човек, способен да се изправи пред подобна сила. Навярно все още имаше някаква възможност да се направи нещо в последния момент. Царят попита съветниците си: „О, учени хора, ние всички чухме думите на Кришна и видяхме свръхчовешкото му могъщество. Сега господарят на световете ще присъства по време на битката редом с Пандавите, които ние превърнахме в свои врагове. Моят син ги оскърби. Оскърби и Кришна, който си тръгна оттук. Без съмнение сме изправени пред най-страшна опасност. Кажете ми какво може да се направи, за да се избегне това бедствие?“

Бхишма поклати глава: „Съдбата ни е ясна, Царю. Оскърбихме Кешава, когото дори боговете почитат. За нас повече няма живот. Ще трябва да вдигнем оръжията си в битка, която ще лиши земята от много от героите й. Каква полза има от още разговори? Остава ни единствено да направим приготовления за войната.“

Дрона и Крипа бяха съгласни с Бхишма, а Дурьодхана се усмихна. Мигът, който толкова дълго бе очаквал, наближаваше. Сега нямаше да има повече поучаване и безсмислени приказки. Би трябвало да е ясно на всички още от самото начало, че единственият начин да се справят с Пандавите, е на бойното поле. Кришна беше проявил свръхестествени сили — и какво от това? Той дори нямаше да се сражава. Във всеки случай, на страната на Кауравите имаше достатъчно много герои, които владееха мистични оръжия. Дурьодхана не изпитваше никакъв страх.

Видура видя самодоволната усмивка на Дурьодхана и не намери сили да се овладее. Той скочи на крака и сурово погледна принца; не можеше да му прости за оскърблението към Кришна. „Трябва да върнеш на Юдхищхира полагащата му се половина от царството. Юдхищхира няма врагове и беше повече от търпелив. Той чака заедно с по-малките си братя, сред които е и отмъстителният Бхима, дишащ тежко като змей. Сигурно се страхуваш от него.“

Дурьодхана хвърли гневен поглед към чичо си. Видура продължи: „Бог Кришна, Върховният Господ, е приел синовете на Кунти за свои роднини. Той живее в Дварака сред царете и принцовете на Ядавите, победили безброй владетели, и е техният господар. Сигурно се страхуваш от него.“

Видура се обърна към царя: „О, господарю на земята, с бездействието си ти подкрепяш това олицетворение на оскърблението, Дурьодхана, като свой най-любим син. Но той завижда на Кришна и затова ти си лишен от благословии. Освободи се от тази зла съдба, колкото може по-скоро, като го накажеш! По такъв начин ще сториш добро на цялото семейство; иначе всички сме обречени.“

Дурьодхана не издържа повече. От детството си бе гледал как чичо му винаги покровителства Пандавите. Ясно бе, че не изпитва обич към него, нито към братята му. Сега вече бе отишъл твърде далеч. Той скочи, кипящ от гняв, и се развика с треперещи устни:

„Кой го е повикал тук, този слугински син? Неверният Кхаттва не е приятел на Куру. Той е толкова коварен, че действа тайно в интерес на врага, кроейки заговори срещу онези, които го хранят. Изхвърлете го от двореца и му оставете само дъха!“

Дхритаращра бе поразен от избухването на сина си. Той вдигна ръка да го накара да замълчи, но Видура се усмихна и стана. Без да каже нито дума, той взе лъка си, който никога не бе опъвал в гняв, и се отправи към вратата. Бе мислил как ще избегне необходимостта да се сражава срещу Пандавите. Сега му се удаваше възможност. Като наведе лъка си срещу вратата, за да покаже, че няма да се бие за Куру, той излезе от залата и пое през северната порта на столицата към ашрамите на мъдреците с намерението да тръгне на свято поклонение.

Останалите възрастни Куру порицаха Дурьодхана, който само се изсмя. Тогава Дхритаращра закри събранието. Бе време да се подготвят за война.

* * *

Когато Кришна се върна във Вирата, Юдхищхира и братята му го посрещнаха топло. Той им разказа всичко, което се бе случило в Хастинапура, освен личния си разговор с Карна. Кришна знаеше, че ако Юдхищхира научи за истинската самоличност на Карна, той нямаше да се бие срещу него. Засега това трябваше да остане в тайна.

Пандавите не бяха изненадани от отказа на Дурьодхана да последва добрия съвет. Не бяха учудени да научат и как постоянно бе напускал залата като сърдито дете.

Седнал сред Пандавите и заобиколен от останалите монарси, Кришна каза: „Приложих всички средства на дипломацията — от помирителен тон до всяване на разединение. Казах им, че ще се откажете от гордостта и ще станете слуги на Дхритаращра, ако Куру сключат мир с вас. Можеха да си запазят царството и да ви дадат само пет села. Когато въпреки това отказаха, прибягнах към заплахи и проявих свръхчовешките си сили. Опитах се да сплаша Дурьодхана, но той продължи да упорства в безразсъдството си. Няма да ви даде дори част от царството. Затова остана само четвъртото средство на дипломацията: трябва да ги накажете. Едва тогава ще разберат. Няма да си върнете царството без война, герои. Войските на Дурьодхана вече поемат към Курукшетра, тъй като избраха това място за сражението. Царете до един ще бъдат избити. Те всички вече са в ръцете на смъртта.“

Юдхищхира беше сериозен. Той огледа братята си и събралите се царе: „Герои, чухте думите на Кришна. Единственото, което ни остава, е да подготвим армиите за война. Дойде време да изберем генерал, който да командва силите ни. Седмина воини вече са водачи на дивизиите: Друпада, Вирата, Дхрищадюмна, Шикханди, Сатяки, Чекитана и Бхима. Кой от тях ще поеме върховното командване? Сахадева, какво е твоето мнение?“

Юдхищхира погледна към по-малкия си брат. Според обичая той искаше да чуе различни мнения, започвайки от най-младия и стигайки до най-възрастния сред тях. Сахадева отговори: „Считам, че трябва да изберем Вирата. С нас го свързват семейни връзки; той е владетел, надарен с храброст и добродетел. Могъщият цар на матсите е трудно да бъде победен в битка. Дълго време зависехме от него и можем да направим същото и в предстоящата война.“

Юдхищхира се обърна към Накула, който каза: „Онзи, който надминава всички по зрялост, познаване на писанията, търпение, благородство на потеклото и почтеност; който е винаги предан на истината и е изучил науката на оръжията от Бхарадваджа; който предизвика Дрона и извърши отречения, за да постигне гибелта му; онзи монарх, който стои сред синовете и внуците си като дърво със стотици клони — могъщият Друпада — той трябва да застане начело на нашата армия.“

Беше ред на Арджуна; гласът му прокънтя: „Онзи, който поради заслугата на бащиния аскетизъм и удовлетворението на ришите излезе от пламтящия огън, дарен с оръжия и украсен със златна ризница; който сам наподобява огън; който се качи на небесната си колесница, препускайки наоколо с тътен на гръмотевичен облак; който притежава лъвска сила и е способен да убива лъвове, тъй като сърцето, гърдите и плещите му са лъвски; който е сияен и прекрасен като слънцето; който казва истината и е овладял сетивата си; който е роден, за да бъде смъртта на Дрона — Дхрищадюмна — трябва да води войските ни. Никой не може да го прониже с никакво оръжие; той е способен да устои дори на Бхишма, чиито стрели се сипят като мълнии и са подобни на пратениците на Ямараджа. Не виждам кой друг може да се изправи срещу Бхишма освен Дхрищадюмна. Затова нека той бъде нашият главнокомандващ!“

Бхима каза: „Трябва да ни води Шикханди. Той е роден, за да убие Бхишма, както е казано от ришите. Изправен за бой, извадил божествените си оръжия, той е подобен на великия Парашурама. Според мен не се е родил човекът, който да го победи, когато е качен на колесницата си, облечен в ризница и вдигнал оръжията си. Той единствен ще успее да убие Бхишма.“

След като изслуша всичките си братя, Юдхищхира каза: „Само Кешава познава истината и неистината за всички неща, за тяхната сила, слабост и останалите им присъщи характеристики. Онзи, когото посочи Кришна, господарят на рода Дашарха, той ще бъде наш главнокомандващ, никой друг! Кришна е коренът на нашата победа или поражение. От него зависи животът ни, царството ни, успехът, щастието и страданието. Мои скъпи братя, Кешава е Богът и господарят на всичко. Нека чуем неговото мнение и се доверим на решението му. Вече е нощ. След като той назове главнокомандващия, нека отпочинем. На сутринта, като обожаваме оръжията си и брамините, ще поемем към Курукшетра.“

Кришна каза: „Всеки един от изброените герои е способен да води войските ни. Те до един са достатъчно подготвени и биха всели ужас дори у Индра — какво да говорим за синовете на Дхритаращра. Въпреки че са слаби заради греховността си, Дурьодхана и братята му се считат за могъщи. Но настроението на Дурьодхана скоро ще се промени, щом види плама на Арджуна, Бхима и близнаците. Когато Абхиманю и синовете на Драупади заедно с Друпада, Вирата и останалите предводители излязат на бой, Дурьодхана и братята му ще се разкайват за безразсъдството си. Опитах се с всички сили да постигна мир и така ние платихме дължимото на добродетелта. Сега не можем да бъдем обвинени за онова, което ще се случи. Време е за война. Що се отнася до командването на армията ни, аз съм съгласен с Дхананджая. Нека могъщият Дхрищадюмна бъде генерал.“

Когато Кришна свърши речта си, събралите се царе и кшатрии завикаха одобрително. Те бяха оживени от възможността да се сражават. Никой не се поколеба относно избора на Кришна за главнокомандващ. После всички се оттеглиха да нощуват. На другия ден щяха да потеглят към Курукшетра — предстоеше им пътуване от шест-седем дни.

* * *

Когато слънцето изгря над Вирата, градът се изпълни с шум на хора и животни. Воините бързаха във всички посоки, навсякъде се чуваха викове: „Запрягай!“ и „Товари оръжията!“ Звучаха безброй раковини, възпламеняващи ентусиазъм у хората, а брамините пееха ведически химни, с които се молеха за успеха на армията. Тръбяха слонове, громоляха колела на колесници. Барабанчиците забиха барабаните си и цялата огромна армия потегли към Курукшетра. Начело на нея бяха Бхима и близнаците, облечени в блестящи ризници. След тях беше Дхрищадюмна, заобиколен от синовете на Драупади и Абхиманю.

Войниците ликуваха и викаха от радост. Юдхищхира яздеше сред тях, възкачен на златна колесница и облечен в златна броня с голямото си копие в ръка. До него се движеше Арджуна с Кришна за колесничар. На безброй колесници около Юдхищхира слуги и прислужници караха съкровищата му. Зад армията се виеше дълъг обоз от каруци с провизии, допълнителни оръжия и друг товар. Идваха също и хиляди лекари и хирурзи.

Докато армията пътуваше, Пандавите раздаваха милостиня на брамините из целия път. Те преминаваха край много села и колонии, но внимателно избягваха храмовете и отшелническите обители, за да не осквернят някое от тези свети места и по такъв начин да навлекат нещастие на армията. Брамините рецитираха ведически мантри по цялата дължина на колоната от милиони мъже.

Спирайки всяка вечер по залез и лагерувайки където се намират, те напредваха в бавен марш. На шестата нощ достигнаха Курукшетра, където построиха лагера си край езерото Хиранвати. В средата на лагера слугите издигнаха огромна шатра за Пандавите; тя щеше да служи и за бойна щабквартира. Около нея построиха палатките на Кришна, Дхрищадюмна, Друпада, Вирата и на останалите военачалници. Провизиите също бяха поставени в добре охранявани шатри в лагера. Броните, оръжията и частите за колесници наподобяваха хълмове, също както и купищата зърно, гхи, мед и други хранителни продукти.

Стотиците хиляди събрани на едно място слонове приличаха на полюшващи се планини в стоманени брони, покрити с шипове. Имаше също и всевъзможни бойни машини, изстрелващи скали, железни снаряди, кипящо олио, копия и нажежени до червено стоманени гюлета.

След като се посъветва с Кришна, Дхрищадюмна и братята си, Юдхищхира се разпореди армията да се настани в очакване на началото на битката. Няколко километра по-нататък се чуваше грохотът на кауравската армия, наподобяващ гръмотевичен тътен в далечината. Сега бе нужно единствено водачите на двете армии да се срещнат и споразумеят за деня, в който щеше да започне битката.

* * *

Когато Кришна си бе тръгнал от Хастинапура, Дурьодхана бе отишъл при съветниците си и бе казал: „Осуетявайки опита ни да го заловим, Кришна се върна при Пандавите. Не се съмнявам, че ни е разгневен и ще ги подбуди да се сражават с пълната си мощ. Предстои ни ужасяваща битка. Не бива да губим време, а да строяваме войските си. Нека те веднага поемат към Курукшетра. Пътят от тук до там да се изравни и прочисти. Ние също трябва да се подготвим за заминаване.“

Министрите, начело с Карна, Шакуни и Духшасана, станаха от местата си и сложиха на главите си красиви бойни шлемове. Щастливи от перспективата за война, те се поздравяваха и се смееха. Изнесоха навън оръжията си и наредиха да ги натоварят на колесниците им. Цяла Хастинапура се изпълни с шума от готвещите се за битката хора. Градът приличаше на океан, чиито вълни бяха колесниците, слоновете и конете, а проблясващите оръжия бяха неговата пяна. Тътенът на барабаните и екотът на раковините бе ревът на океанския прибой, а градските дворци бяха крайбрежните скали.

Дурьодхана се наслаждаваше на гледката и на звуците, идващи откъм армията. Той лично надзираваше товаренето на оръжията на хилядите колесници. Освен лъкове, стрели, секири, копия, ятагани, боздугани и сопи с шипове имаше масивни делви с меласа и пясък, които щяха да се нагряват и да се изстрелват по врага. Имаше огромни кошници, пълни с отровни змии. Оръдия за изстрелване на всевъзможни снаряди бяха натоварени с хиляди. Колесниците бяха препълнени с куршуми, бомби и други експлозиви. Видът на всички тези оръжия и снаряди радваше храбрите и плашеше малодушните.

Воините се струпваха, облечени в бляскави ризници, избродирани със сърма и обшити с бисери. Могъщи мъже с непробиваеми брони, умели майстори във владеенето на оръжията, бяха избрани за колесничари на още по-могъщи воини. Колесниците бяха снабдени с всевъзможни по вид оръжия, както и с билки за лекуване на рани. Всяка една бе запрегната с по четири коня с шии, украсени с нанизи от звънчета и гердани от перли. На високи пилони се развяваха знамена, по кулите на колесниците висяха украшения, щитове и мечове с насочени навън остриета. Те приличаха на подвижни крепости и бе трудно да бъдат доближени.

Огромните бойни слонове бяха облечени в брони, обсипани със скъпоценни камъни, а на челата си носеха венци от перли. По седем мъже яздеха на гърба на всеки от тях — двама умели стрелци с лък, двама с мечове, двама с куки и един въоръжен с копие и тризъбец. Слоновете се тресяха, докато вървяха. Следваше ги конница от хиляди ездачи в сияйни ризници и украшения, носещи знамена. Конете бяха от най-чистокръвните, до един умело обяздени и отучени от навика да ровят земята с предните си крака. Зад конницата вървяха още по-многочислени пехотинци, чиито полирани брони блестяха на слънцето. За всяка колесница имаше по десет слона; за всеки слон по десет конници; за всеки конник по десет пехотинци.

Докато Дурьодхана наблюдаваше своите единайсет акшаухини, всяка една от които се състоеше от над двайсет хиляди слона, сърцето му преливаше от гордост. Взрян в безкрайната колона от хора, той се питаше как ще се осмелят Пандавите дори да ги погледнат. Бе избрал най-добрите воини да водят дивизиите; за водачи на единайсетте акшаухини бе посочил Крипа, Дрона, Шаля, Джаядратха, Судакшина, Камбходжа, Критаварма, Ашватхама, Бхуришрава, Шакуни и Бахлика.

Когато всички приготовления приключиха, Дурьодхана отиде при Бхишма и смирено му каза: „Без главнокомандващ дори огромната армия среща поражение в битката като мравешки рояк. Лидерите на дивизиите рядко са съгласни един с друг и най-често си завиждат. Без съмнение знаеш историята как кшатриите от рода Хайхая, макар и малко, успели да победят брамините, обединени с вайшите и шудрите. Когато брамините попитали кшатриите как така са успели, те отговорили: «В боя ние се вслушвахме в заповедите само на най-мъдрия, а вие бяхте разединени и всеки действаше за себе си.» Когато чули това, брамините си избрали подходящ предводител и победили кшатриите.

Ние също се нуждаем от предводител. О, дядо, ти си равен на самия Шукра. Винаги си ми желаел доброто и си следвал пътя на добродетелта. Затова стани мой генерал. За Куру ти си като слънцето сред сияйните планети, като Кувера сред якшите, Индра сред боговете, Меру сред планините и Гаруда сред птиците. Ако ти ни закриляш, дори боговете небесни не могат да ни победят. Поведи ни както Картикея е повел боговете, а ние ще те следваме, както теленцата следват кравата.“

Благородният Бхишма сведе поглед към Дурьодхана, който му се покланяше с допрени длани: „Може и да е така, както казваш, о, господарю на хората, но какъвто си ми ти, такива са ми и Пандавите. Аз имам същия дълг да се грижа за тях. Въпреки всичко ще се сражавам на твоя страна, както съм обещал.“

Бхишма си спомни как преди много години бе дал обет пред баща си, че винаги ще закриля царя на Хастинапура, макар самият той никога да не бъде монарх. Как би могъл да знае, че ще се стигне дотук? Затова и когато Дурьодхана бе отишъл при него да си осигури подкрепата му във войната, той се бе почувствал длъжен да се съгласи.

Втренчил поглед в големия трон, на който някога бе седял баща му, Бхишма продължи: „Не съществува воин, който да е равен на мене по сила — освен Арджуна. Той притежава мъдрост и знае мантрите за призоваване на всички божествени оръжия, но няма да излезе насреща ми в открит двубой. Мога с лекота да залича от лицето на земята хора, богове и демони със силата на своите оръжия. Ще избивам по десет хиляди воини на ден. Обаче, Царю, няма да убия нито един от Пандавите.“

Бхишма добави: „Имам още едно условие преди да приема да стана главнокомандващ на армията: ще се сражава или Карна, или аз. Синът на сута и аз не можем да се бием рамо до рамо.“

Карна дръзко каза: „Аз вече съм се заклел, че няма да се сражавам, докато ти участваш в битката. Когато те убият, сине на Ганга, тогава ще се бия срещу онзи, който носи лъка Гандива.“

Дурьодхана свика брамините и поиска да изпълнят ритуалите, с които да произведат Бхишма в главнокомандващ. Хиляди барабани и раковини ечаха, докато миропомазваха главата му със свещена вода. Събралите се воини викаха от възхищение. С Бхишма начело кой би могъл да ги победи? Той бе способен да унищожи сам цели армии и не можеше да бъде убит, докато сам не решеше да умре.

Извън залата обаче се виждаха страховити знамения, докато миропомазваха Бхишма. От небето заваля кървав дъжд и земята се разтресе. Извиха свирепи вихрушки и се сгромолясваха дървета. Застенаха безплътни гласове, от небето падаха звезди и виеха чакали. Изплашени, гражданите на Хастинапура направиха приношения пред боговете.

Когато Бхишма излезе от залата, сякаш изгря пълната луна. Обожаван от брамини, той се качи на колесницата си и препусна към Курукшетра, начело на огромна армия.

Военната сила на Куру установи лагера си от северната страна на Курукшетра. Тя наподобяваше просторно море, а войниците с бляскавите си ризници изглеждаха като сияеща под слънчевата светлина вода. Воините викаха, раковини кънтяха неспирно. Най-после мигът, за който кшатриите винаги жадуват, бе настъпил. Или ги очакваше победа в битка, или смърт и отвъд нея — райските селения.

Част втора
Избавление

1.
Армиите се подготвят

След като издигнаха Дхрищадюмна за главнокомандващ, Юдхищхира и генералите му влязоха да се съвещават с Кришна. Те бяха научили, че Дурьодхана бе помолил Бхишма да бъде главнокомандващ на войските на Куру и че той бе приел. Тогава Юдхищхира поиска от Арджуна да стане командващ на неговата армия, втори след Дхрищадюмна. Той искаше да бъде сигурен, че несравнимата опитност на Арджуна ще бъде вложена докрай в боя. После седемте дивизии на армията на Пандавите бяха строени от седемте си военачалници.

Докато Пандавите обсъждаха подготовката за битката, пристигна Баларама. Той влезе в шатрата на Юдхищхира, придружен от Акрура, Уддхава, Самба, Прадюмна и други велики герои от Дварака. В лазурносините си дрехи и с венец от златисти цветя Баларама изглеждаше величествен като планината Кайлаш. Кришна се изправи да го поздрави и всички царе направиха същото, изпълнени с почит и обич. Юдхищхира хвана Баларама за ръцете, приветства го топло и му предложи удобно кресло.

След като Баларама бе поздравил по-възрастните старейшини като Друпада и Вирата, той седна и каза: „Предстои да бъдат избити много хора. Без съмнение такава е повелята на съдбата и тя няма как да бъде избягната. Настъпил е смъртният час за всички тези кшатрии. Земята скоро ще се превърне в купчина глина, примесена с плът и кръв. Надявам се вие, герои, да останете живи. Аз умолявах Кришна да се отнася еднакво към Кауравите и Пандавите, но той избра да застане на ваша страна.“

Кришна погледна към по-големия си брат и се усмихна. Баларама отвърна на погледа му и продължи: „Кешава е вложил сърцето си във вашия интерес и особено в този на Дхананджая. Победата ви е сигурна, тъй като Кришна я желае. Аз никога не бих могъл да действам отделно от него, затова няма да взема никакво участие във войната. Както Дурьодхана, така и Бхима са мои ученици в боя с боздуган; и двамата са ми еднакво скъпи. Не бих понесъл да се сражавам срещу нито единия от тях. Затова реших да замина надалеч оттук, на поклонническо пътешествие по светите места, защото не мога просто да стоя настрана и безучастно да гледам това клане.“

Баларама се изправи и постави шлема на главата си. Сбогувайки се с Кришна и Пандавите, той излезе, последван от Ядавите, които бяха дошли заедно с него.

Скоро Пандавите посрещнаха друг посетител — Рукми, сина на цар Бхишмака и шурей на Кришна. Той пристигна с пълна дивизия акшаухини. За да зарадва сестра си, той бе решил да предложи помощта си на страната, на която бе съпругът й. Подръпвайки тетивата на лъка си, Рукми влезе в шатрата на Юдхищхира, където Пандавите го посрещнаха с уважение, и каза: „О, велики владетелю, ако те плаши перспективата от война с Куру, аз съм тук, за да ти помогна. Никой не може да се сравнява с мен по храброст. Враговете ти няма да успеят да устоят на могъществото ми. Която и част от армията им да ми посочиш, ще я изравня със земята. Дори Бхишма, Дрона и Крипа не могат да ми излязат насреща. Ще победя Кауравите и ще ти подаря света.“

Арджуна не изтърпя горделивите думи на Рукми. Той се разсмя: „Роден съм в рода Куру, син съм на Панду и ученик на Дрона; помага ми Кешава. Как бих могъл да се страхувам от врага? Когато се изправих срещу гандхарвите, кой ми беше приятел тогава? Когато се сражавах срещу свирепите данави в подземния свят, кой ми дойде на помощ? А в битката срещу Куру в царството на матсите кой ми помогна? Не, аз не се страхувам, Рукми. Нямаме нужда от помощта ти. Върви където желаеш, а ако искаш остани. И в двата случая ще се бием срещу Куру и ще победим.“

Като видя, че останалите воини са съгласни с Арджуна, Рукми се намръщи. Той вдигна лъка си и излезе от палатката, без да каже и дума. После отведе войниците си при Дурьодхана. Щом Пандавите нямаха нужда от него, той щеше да се сражава за Кауравите. Поне бе предложил помощта си първо на Юдхищхира. Всъщност би бил еднакво щастлив да се бие и за Дурьодхана. Рукми още помнеше сваямварата на сестра си, на която бе искал да я накара да избере Шишупала. Но Кришна бе дошъл и бе отвлякъл Рукмини. Тогава Рукми го бе преследвал и се бе бил с него само за да бъде победен и унизен. Може би сега щеше да успее да си отмъсти.

Като се изправи пред Дурьодхана, той повтори думите, които бе изрекъл пред Юдхищхира: „Не се страхувай от Пандавите, Царю, защото аз съм тук, за да ти помогна.“

Дурьодхана също го отхвърли: „Не се нуждая от помощта ти — избухна в смях той. — Та какъв страх бих могъл да имам от Пандавите, след като съм заобиколен от най-великите герои на света и самият аз съм могъщ воин?“

Рукми си тръгна от Кауравите и се завърна у дома си, решавайки да не взима участие във войната. След като никой не искаше помощта му, той нямаше да се сражава. Нека се избиват и без него.

* * *

След като Рукми излезе, Дурьодхана свика съветниците си. Той нареди синът на Шакуни, Улука, да отиде при Пандавите като пратеник. Уверен в превъзходството си, принцът искаше да се надсмее над враговете си и да им покаже презрението си към тъй наречената им армия.

Дурьодхана каза: „О, Улука, отиди при Пандавите и им предай следните думи в присъствието на Кришна: «Настана време за действие. Онова, което очаквахме отдавна, най-после се случи. Предстои страшна война помежду ни и вие сте причината за нея. Докажете сега всички горделиви думи, които ни изпратихте чрез Санджая. Нека видим истинската ви сила.»“

Черните очи на Дурьодхана се присвиха. Като се изправи, докато говореше, той размаха показалец към Улука: „Кажи на Юдхищхира това: «Защо се правиш на добродетелен, о, потомъко на Бхарата? Та ти искаш да унищожиш целия свят заради някакво си богатство. Този, който се преструва на праведен, докато всъщност таи зли намерения, е също като котката в онази известна стара притча. Чуй тази история, която баща ми е слушал от Нарада Риши»“:

Имало веднъж една котка, която отишла на Ганг. Изправена на брега с вдигнати лапи, тя заявила: „Ще развивам добродетел.“ Минало време и птиците започнали да й се доверяват и дори да я славят за посветеността й.

Котката продължила с аскетизма си и с течение на времето мишките също забелязали умиротвореното й поведение и дългогодишните й благочестиви практики. Те решили да приемат подслон у нея, макар по природа да им била враг, и казали: „Търсим закрилата ти. Ти си наше убежище и най-добра приятелка. Бъди ни като леля и ни пази от всичките ни врагове. Ти имаш добродетелни наклонности и си поела по пътя на праведността.“

Котката с неохота се съгласила: „Ще направя каквото е нужно за вас, но и аз се нуждая от помощта ви. Толкова отслабнах от аскетизъм, че не мога да помръдна. Затова нека някои от вас ми помагат всеки ден да стигам до реката, за да мога да се изкъпя.“

Мишките се съгласили и заживели край котката. Всеки ден по няколко отивали с нея на реката и котката ги изяждала. Ставала все по-дебела и по-силна, а броят на мишките намалявал. Скоро те започнали да осъзнават какво се случва. Една мъдра мишка обяснила, че животно, което преживява на плодове и корени, не може да има косми в изпражненията си. Тя заключила: „Тази котка само се преструва на благочестива. Истинското й занимание е да яде мишки!“ Мишките се разбягали на всички страни, а злата котка също се върнала, откъдето била дошла.

„О, Юдхищхира, и ти се отнасяш по същия начин към роднините си. Думите ти изразяват едно, а действията ти — друго. Свали маската си на благороден и кротък човек. Излез и се бий като истински кшатрия. Прекрати плача на майка си, като спечелиш победа в боя, стига да можеш. Спомни си отдавнашната ни вражда — отровата, къщата от шеллак, обидата към Драупади. Покажи ни на какво си способен!“

Дурьодхана се изсмя. Той иронизираше Пандавите по всевъзможни начини, осмивайки силата им и възхвалявайки своята собствена. Напомни им за всички клетви, които бяха дали, и че сега ще трябва да ги изпълнят.

Спомняйки си вселенския облик на Кришна, който той бе проявил в Хастинапура, Дурьодхана добави: „Кажи на Васудева, че показните му магии не ме плашат. И аз също мога да покажа много лица, но каква е ползата от подобни илюзии? Кажи му: «О, Кешава, ела в този мистичен образ на бойното поле и ще видим какво ще е по-различно. Познавам и твоята сила, и тази на Арджуна. Знам за лъка Гандива и за неизчерпаемите колчани, знам за небесната колесница от Агни с небесните знамена. Въпреки това се осмелявам да ви предизвикам. Мога да се изправя срещу хиляди Кришна и стотици Арджуна и пак да ги накарам да се разбягат във всички посоки. Макар че знам всичко за могъществото ви, ще ви лиша от вашето царство без никакъв страх.»“

Дурьодхана започна да крачи, докато предаваше безочливото си послание. Карна, Духшасана и Шакуни приветстваха смелата му реч и го окуражаваха да каже още. Дурьодхана започна да напомня на Пандавите играта на зарове и изгнанието, в което ги бе изпратил: „Нима това не е достатъчно доказателство за превъзходството ми? Бхима се умори да мие тенджерите в кухнята на Вирата; Арджуна се кичеше с гривни и плитки; Юдхищхира се превърна в слуга на Вирата — това са начините един кшатрия да накаже онези, които са по-слаби от него. Не се страхувам от Пандавите, нито от Кришна, нито от когото и да било от безразсъдните царе, избрали да се бият редом с вас. Няма да ви върна дори частица от царството ви.“

Улука запомни всяка дума, както и настроението, в което бе изречена, въпреки че Дурьодхана говори почти цял час. Той завърши: „Нека битката започне утре. Тогава ще видите колко неразумни сте. Както кладенчовата жаба не знае какво е океан, така и вие не знаете колко огромна е моята армия. Онзи, който си мисли, че може да победи Бхишма, Дрона и Крипа, трябва да е способен да разтроши планина с главата си или да преплува с голи ръце океана. Когато видите войските на Куру, бушуващи като море, желанието ви да притежавате царство ще изчезне и всички мисли да владеете земята ще ви напуснат. Като човек, който никога не е практикувал преданост, но въпреки това мечтае за рая, такива са и надеждите ви да спечелите това царство. Утре ще стане ясно кой е законният господар на земята.“

После Дурьодхана заповяда на Улука да предаде посланието веднага. Улука се качи на колесницата си и препусна към стана на Пандавите, а думите на Дурьодхана кънтяха в главата му. Той знаеше, че речта му ще предизвика яростта на Пандавите и се обърна към Юдхищхира със страх: „Моля те, приеми ме просто като посредник. Като познаваш етикета, отнасящ се до пратениците, не се гневи, щом чуеш думите ми. Ще повторя единствено онова, което каза Дурьодхана и нищо повече.“

Юдхищхира се усмихна и посочи на Улука къде да седне в палатката: „Не се страхувай. Тук можеш да говориш свободно. Кажи ни какво каза безразсъдният Дурьодхана, който е роб на алчността и му липсва прозорливост.“

Улука се огледа из шатрата. Всички пандавски пълководци бяха там. В лъскавите си брони и пъстроцветни копринени дрехи те приличаха на сияйни звезди, украсили небесната твърд. Всички го гледаха в очакване на посланието.

Когато Улука свърши, Пандавите наскачаха от местата си. Неспособни да изрекат и дума от ярост, те се взираха един в друг и стискаха зъби. Дъхът им излизаше на горещи вълни, приличаха на разярени змейове. Очите на Бхима се наляха с кръв и той обърна поглед към Кришна, който се усмихна и каза: „О, Улука, върни се при господаря си и му кажи, че сме изслушали посланието му и сме вникнали в смисъла му. Нека бъде както казва. Битката ще започне утре.“

Изслушали оскърбителните думи на Дурьодхана, събралите се царе приличаха на развълнуван от буря океан. Те наскачаха с рев и заудряха ръцете си.

Свивайки юмруци, Бхима каза гръмогласно: „Глупако, чухме думите ти, възнамеряващи да ни подтикнат към действие, сякаш сме слаби и пасивни. Улука, предай думите ми на господаря си: «Дурьодхана, единствено от уважение към по-големия си брат те търпяхме толкова дълго. Праведният Юдхищхира ти предложи мир, но ти отказа. Тласкан от съдбата си, сега желаеш да срещнеш Ямараджа. Да, битката със сигурност ще започне утре. Заклел съм се да те убия, заедно с всичките ти братя. Не се съмнявай, че ще изпълня обета си. Океанът може да излезе от бреговете си, планините може да се разцепят, но думите ми няма да отидат напразно. О, неразумни, сега дори боговете и демоните заедно не биха могли да ви спасят. Аз ще изпия кръвта на Духшасана, а останалите Каурави ще изпратя вдън земя. Всеки кшатрия, приближил се към мен в гнева ми, ще отиде на мига в обителта на смъртта. Кълна се в душата си, че казах истината.»“

После напред излезе Сахадева: „Предай следното на безумеца, който ти заповядва: «Този конфликт е единствено заради теб. Роден си, за да унищожиш собствения си род и всъщност целия свят. Подтикван от Шакуни, ти винаги си действал злонамерено спрямо нас. Скоро той ще загине, убит от мен, пред очите на всичките си воини.»“

Посланието на Дурьодхана бе предизвикало силно вълнение в шатрата на Пандавите. Царете и воините крещяха и размахваха оръжията си към Улука. Арджуна ги успокои, после се обърна към Бхима и каза: „Кротко, Бхимасена. Онези, които те превърнаха в свой враг, скоро ще загинат. Нищо не може да ги спаси. Няма нужда да крещиш на Улука. Той е просто пратеник, каква вина има? Думите, които изрече, не бяха негови собствени.“

Арджуна погледна към събраните царе: „Всички чухте противната реч на Дурьодхана, насочена дори срещу Кришна. С ваше позволение ще дам отговора си.“

Улука цял трепереше, когато Арджуна изрече: „Кажи на Дурьодхана: «Утре ще ти изпратя отговора си с Гандива. Само евнусите ползват думи вместо оръжия.»“

Арджуна седна на мястото си край Юдхищхира, който на свой ред каза: „Изслушах посланието на господаря ти, Улука. Предай му в отговор следното: «Безумецо, винаги си бил злонамерен към нас. Въпреки че ти липсва сила, сега ни предизвикваш на война и зависейки от чужда храброст, изричаш заплахи. Истинският кшатрия се сражава с враговете си, разчитайки на собствената си мощ. Като си неспособен на това, защо говориш толкова много?»“

Виждайки, че Юдхищхира е приключил, Улука стана от мястото си да си върви. Кришна го спря: „Предай и това на Дурьодхана: «О, грешнико, смяташ, че няма да повлияя на войната, тъй като няма да се бия. Не си прави неправилни изводи. Аз съм колесничар на Арджуна и ти ще го виждаш навсякъде да унищожава войските ти, както огънят опожарява суха слама. Дори да отидеш отвъд трите свята, дори да преминеш в отвъдното, ще видиш там колесницата на Арджуна утре. Мислиш си, че Бхима изрича празни заплахи, но вече можеш да считаш, че той е изпил кръвта на Духшасана. Нито Юдхищхира, нито братята му се боят и най-малко от теб. Бива те само по приказките.»“

Когато Кришна спря да говори, Арджуна скочи на крака. Не му стигаше краткия отговор, който бе дал на Дурьодхана, затова заговори отново: „Кажи следното на господаря си: «О, най-зъл сред хората, като си направил Бхишма свой главнокомандващ, ти се хвалиш, че Арджуна и братята му никога няма да го атакуват. Но аз ще го направя първата си мишена.»“

Гласът на Арджуна кипеше от сдържана ярост, когато продължи: „Макар почитаемият ни дядо да е овладял сетивата си и да притежава несравнима мъдрост, той избра да се бие на твоя страна и ще умре. Няма да се поколебая да насоча стрелите си насреща му. Надеждите ти са напразни, Дурьодхана. Ти си безочлив, безчовечен грубиян, пристрастен към порока, предубеден и ненавиждащ истината. Скоро ще получиш резултата от своите дейности. Когато съм разгневен и колесничар ми е Кришна, каква надежда за успех имаш изобщо? Близките ти скоро ще оплакват смъртта ти. Повален от Бхима, ще си спомниш за безразсъдството си.“

Когато Арджуна седна, Улука се поклони пред Юдхищхира, разтреперан от страх. Като го успокои, Юдхищхира му каза: „Предай на Дурьодхана още: «Съдиш ме неправилно. Не искам да нараня дори червеите и мравките, какво да говорим за роднините си. Затова бях готов да приема едва пет села, само и само да избегна тази война. Единствено по твоя вина ни постигна това бедствие, о, човече с оскъдно разбиране. Завладян от желание, ти бе неспособен да приемеш съвета на Кришна и затова сега говориш като лишен от разум. Каква полза от думите ти? Излез и се сражавай заедно с всичките си приятели. Смъртта ви очаква.»“

Бхима стискаше ръце и дишаше тежко. Въпреки че бе готов да приеме мирно разрешение на конфликта, той не можеше да отрече радостта си, че най-после открито ще излезе срещу порочните Каурави. Предаденото от Улука послание бе разгоряло дълго таения му гняв до умопомрачителна степен. Но щеше да се наложи да изчака до сутринта. Очакваше ги дълга нощ. Потискайки яростта си, Бхима заговори отново и още по-сурово на Улука: „Ето последните ми думи към Дурьодхана: «Престъпнико, да беше се прибрал в Хастинапура; иначе ще лежиш в стомаха на лешоядите. Това са единствените две възможности, които ти остават. Заклевам се в истината, че думите, които изрекох в съвещателната зала, ще се сбъднат. Ще пия кръвта на Духшасана и ще разтроша бедрата ти. Знай, че аз съм смъртта на всички синове на Дхритаращра.»“

Докато Улука се обръщаше и покланяше на всички присъстващи царе, проехтя гласът на Дхрищадюмна: „Улука, предай на Дурьодхана, че аз съм роден, за да убия Дрона. Той и всичките му поддръжници ще загинат от ръката ми. В това няма съмнение. Какво повече е нужно да се казва?“

Улука излезе от шатрата заднешком, кланяйки се с допрени длани. После се затича към колесницата си и се качи на нея, пришпорвайки конете към лагера на Кауравите.

Юдхищхира започна да подрежда армията си в позиции на бойното поле. Дхрищадюмна определи задачите на главните военачалници. Всеки воин на колесница трябваше да защитава дивизиите пехотинци от вражеските колесничари. Равни щяха да се бият срещу равни. Водачите на армията си разпределиха водачите от противниковата страна. Бхима щеше да се сражава с Дурьодхана, Сахадева с Шакуни, Накула с Ашватхама, Шикханди с Бхишма, Уттамауджа с Крипа, а Дхрищадюмна щеше да се заеме с Дрона. На Абхиманю, когото всички считаха за могъщ също колкото Арджуна, бе наредено да се сражава с всички царе, подкрепящи Дурьодхана, докато Арджуна имаше задачата да закриля цялата армия.

Постепенно войските на Пандавите се строяваха в боен ред. До вечерта всички бяха по позициите си, готови да влязат в боя на следващата сутрин.

* * *

Дурьодхана седеше сред всичките си генерали, когато Улука се върна с отговорите на Пандавите. Принцът се усмихна презрително и се обърна към Бхишма: „Войната започва утре, дядо. Какво следва да се направи сега?“

Бхишма, който вече се бе примирил с неизбежността на войната, в отчаянието си да накара Дурьодхана да прогледне, отговори: „След като се поклоня пред Кумара, бога на войната, аз ще действам като твой генерал. Способен съм да подреждам армии също като Брихаспати. Тъй като познавам всеки похват на атаката и защитата, прилаган от хора, богове и демони, аз ще всея объркване сред Пандавите. Ще се сражавам според правилата, завещани от древните свещени книги, които познавам до една. Нека това разсее страховете ти.“

Дурьодхана никак не обичаше да чува предположението, че би могло да го е страх: „Не се боя дори от боговете и асурите заедно, казвам ти го искрено. Колко по-малко би трябвало да ме е страх, след като ти си ми главнокомандващ, а рамо до рамо с мен е Дрона? О, най-добър сред хората, щом ти се биеш за мен, считам, че не би ни било трудно да завладеем дори небесното царство.“

Дурьодхана замълча замислено. Без съмнение армията му бе непобедима, особено под предводителството на Бхишма и Дрона. Но Пандавите и досега се бяха оказвали трудни за побеждаване, дори без подкрепата на цяла армия. Сега те бяха събрали седем дивизии воини, готови за битка; освен това самите братя, закриляни от интелигентния Кришна, щяха да се сражават с цялата си ярост, той се бе уверил в това. Каурава погледна въпросително Бхишма: „Бих искал да чуя мнението ти за силните и слабите места на врага, също както и за нашите. Моля те, кажи ми всичко, което знаеш.“

Седнал пред многото воини в шатрата на Дурьодхана, Бхишма отговори: „О, Царю, ще опиша кои са ратхите, махаратхите и атиратхите в армията ти. На твоя страна ще се сражават хиляди ратхи, всеки от които е способен да се бие едновременно срещу хиляда воини. Има също и много махаратхи, които могат да се изправят срещу десет хиляди воини, както и много атиратхи, умеещи да победят почти безчислен брой врагове. Ти, сине на Гандхари, си атиратха, а братята ти до един са махаратхи. Всички умеете ловко да управлявате слонове и колесници и сте изкусни в боравенето с оръжия. Вие ще избиете безброй воини от редиците на Пандавите.“

След това Бхишма описа могъществото на всеки един от главните воини на страната на Кауравите. Той посочи Критаварма, Шаля, Крипа, Дрона, Ашватхама и Бахлика като атиратхи. Стигайки до Карна, който обикновено се считаше за атиратха и бе олицетворение на надеждите на Дурьодхана, Бхишма каза: „Заради проклятието на Парашурама и загубата на небесната си ризница той вече е лишен от могъщество. Въпреки че се хвали с храбростта си и макар ти да го издигна до много по-висша позиция, отколкото заслужава, той е от нищожно значение. По време на бой е объркан и в резултат на това, слаб. По мое мнение, той е едва наполовина ратха. Изправи ли се пред Арджуна, няма да остане жив.“

Дрона се съгласи: „Така е. Онова, което казваш, е винаги вярно.“

Карна скочи от мястото си с гневни очи: „О, дядо, ти винаги обичаш да пронизваш сърцето ми с острите си думи. Какъв грях съм извършил, че изпитваш такова удоволствие да ме обиждаш? Търпя това единствено заради Дурьодхана. Според мен и ти също си едва наполовина ратха. Няма да е лъжа ако кажа, че си неприятел на цялата вселена. Ти си враг на Куру в дрехите на приятел. Кой друг би се опитвал да създава разединение сред войските ни и да ги обезсърчава като омаловажава мощта им? Като казваш, че един е по-велик от друг на основата на собствената си преценка, ти просто обезкуражаваш воините. Единствените ти мотиви са желание и омраза.“

Гласът на Карна изпълваше шатрата. Той не можеше повече да търпи острите думи на Бхишма. Със стиснати юмруци Карна се обърна към Дурьодхана: „О, Царю, час по-скоро се откажи от този подъл човек! Не го ли направиш, той не след дълго ще унищожи армията ти, посявайки семената на раздора. Каква полза има от неговите преценки? Нека само изляза насреща на Пандавите; те до един ще загинат като биволи, попаднали на тигър. Бхишма се хвали, че може да се сражава срещу цялата вселена, но думите му са лъжа и са безполезни. Той е стар и оглупял. Интелигентността му е станала като на дете. Откажи се от него и вместо това избери мен. Аз сам мога да посека Пандавите заедно с всичките им съюзници.

Обаче няма да го направя, докато Бхишма е все още на бойното поле. Славата на победата се приписва на главнокомандващия, а не на отделните воини. Няма да направя нищо, което да увеличи славата на Бхишма. Когато той бъде убит, тогава ще изляза да проявя храбростта си.“

Бхишма погледна презрително Карна: „Настана часът за битка. Аз отдавна знаех, че ще ни сполети това бедствие. Сега бремето на тази война, огромно като океан, е върху моите плещи. Не изпитвам желание да създавам раздори между хората ни. Единствено по тази причина все още живея, сине на сута. Въпреки че съм стар, а ти млад, веднага бих те лишил от желание да се биеш и бих ти взел живота.“

Генералът на Куру усети как гневът му нараства: „Добрите хора не ценят самохвалството, но ще ти кажа нещо, тъй като се разгневих. Когато участвах в сваямварата в Каши, аз собственоръчно победих всички земни царе. А какво си направил ти? Ти си прокълнат човек и откакто се появи, Куру са постигнати единствено от нещастия. Докажи думите си в бой. Ще видя колко струваш, като те видя да побягваш от Арджуна, грешнико!“

Дурьодхана скочи на крака: „Усмири се, сине на Ганга! Нуждая се и от теб, и от Карна в тази битка. Не се съмнявам, че и двамата ще извършите героични подвизи. Остави настрана този незначителен спор и ми кажи повече за силните и слаби места и на двете страни. Боят ще започне скоро.“

Все още вторачен в Карна, Бхишма започна да описва могъществото на Пандавите: „Праведният цар Юдхищхира е могъщ махаратха и ще вилнее из бойното поле също като огън. Брат му Бхимасена е силен извън всякакъв предел. Мощта му е нечовешка; той няма равен в бой, било то със стрели, или с боздуган. Двамата синове на Мадри са несравними воини. Припомняйки си тежките си страдания в гората, те ще излеят отровата на яростта си върху хората ти. О, Царю, всичките петима Пандави са възвишени предани на Върховния Бог. Те са непобедими. До един са практикували аскетизъм и са верни на добродетелта. Храбростта им е несравнима, както сам видя преди Раджасуя, когато завладяха земята. Дори докато бяхте деца, си наблюдавал необикновената им сила, затова и още навремето им завидя. По мое мнение трябва да ги избягваш в боя.“

Бхишма се вгледа внимателно в Дурьодхана, докато казваше: „Що се отнася до Арджуна, чийто приятел е Нараяна, ще кажа следното: никой воин от която и да е от двете армии, колкото и да е смел, не може да се сравнява с него по никакъв начин. Дори сред боговете, гандхарвите, нагите, ракшасите и якшите няма равен на него, какво да говорим за хората. Той притежава лъка Гандива, небесна колесница, теглена от коне, способни да летят с бързината на вятъра, непробиваема небесна ризница, два неизчерпаеми колчана и владее до съвършенство всяко божествено оръжие. Той ще всее опустошение сред армията ти, Царю. Единствено Учителят Дрона или самият аз можем да излезем насреща му. Няма трети, способен да му устои, когато започне да изстрелва порои стрели. Но той е млад и в разцвета на силите си, докато и аз, и Дрона сме стари и изтощени. Сега той ни очаква за бой редом с Кешава.“

Всички царе в шатрата на Дурьодхана чуха как Бхишма описва Арджуна и се почувстваха лишени от сили. Бхишма обрисува и останалите воини на страната на Пандавите. Наричайки много от тях атиратхи и махаратхи, накрая той заговори за Шикханди: „Всички сте чували, че той е предопределен да ме убие. Но тъй като беше роден като жена, аз няма да се бия срещу него. Слушайте, ще ви разкажа историята му, която съм чувал от Нарада Риши.“

2.
Съдбата на Шикханди

(разказана от Бхишма)

Както знаете, аз отдавна съм се заклел никога да не заемам престола, нито да имам деца, които биха претендирали за него. Тогава баща ми Шантану се ожени за красивата Сатявати и имаше двама синове — Читрангада и Вичитравиря. Той умря, преди синовете му да пораснат, а аз бях определен за техен попечител. Читрангада загина в сражение с царя на гандхарвите и Вичитравиря остана единствен наследник на трона.

Когато той поотрасна, реших, че е време да му намеря съпруга. Научих, че царят на Каши организира сваямвара за трите си дъщери Амба, Амбика и Амбалика. Реших да потегля към Каши с колесницата си, готов за бой. На сваямварата се бяха събрали царе и принцове от цял свят, като всеки се надяваше една от принцесите да го избере за съпруг.

Като ги видях събрани там, аз си спомних, че мъдреците одобряват много видове брак, но най-добрият е, когато девойката бъде открадната сред множество воини, след като са били победени в битка. Тогава заявих пред царете, че възнамерявам да взема и трите принцеси за своя по-млад брат, и ги предизвиках да ми попречат, ако могат.

Грабвайки и трите девици на колесницата си, аз препуснах. Царете в първия миг се изненадаха, после се разяриха. Сложиха брони и впрегнаха конете си. Скоро ме преследваха стотици. Хиляди стрели се изсипваха върху колесницата ми, но аз ловко ги избягвах. Докато трите принцеси трепереха от ужас, взех лъка си и се обърнах да посрещна царете, парирайки пороите от стрели със своите собствени, като същевременно пронизвах противниците си. Толкова бързо изстрелвах стрелите си, че враговете ми напълно се объркаха и можеха единствено да се възхитят на храбростта ми. Някои бяха убити, на други бяха строшени оръжията, а броните разкъсани. Те се оттеглиха и се разбягаха във всички посоки.

Шалва обаче продължаваше да ме преследва. Той бе решен да спечели ръката на една от принцесите и препускаше след мен с викове: „Чакай, спри!“

Предизвикан, аз се обърнах да го посрещна. Последва яростна, но краткотрайна битка. Скоро победих Шалва и разбих колесницата му, но реших да не го убивам. После се завърнах в Хастинапура с трите девици.

Когато вече бяхме стигнали столицата, Амба, най-голямата принцеса, се приближи към мен и ми каза: „Аз вече бях избрала Шалва за свой съпруг. Той също ме бе приел в сърцето си и баща ми беше съгласен на този брак. Щях да го избера на сваямварата, но ти ме отвлече и ме лиши от тази възможност. След като си такъв велик познавач на истината, кажи ми какво да направя сега?“

Помолих я да почака, докато обсъдя въпроса с брамините. Стигна се до заключението, че Амба трябва да отиде в града на Шалва и да му предложи да му стане съпруга. Дадохме й свита от жреци и прислужнички и я изпратихме при Шалва. Когато я видял обаче той казал: „О, нежнолика, аз вече не желая да те имам за своя жена, тъй като бе отвлечена от другиго. Бхишма те отведе, ликуващ, пред очите на всички царе. Как бих могъл аз, който трябва да съм пример за другите, да те приема сега? Ти вече си докосвана от друг мъж. Според свещените писания не мога да те взема за съпруга.“

Амба започнала да умолява Шалва и да го увещава, че не е искала да бъде отвлечена и че била отишла при него още при първа възможност. Царят бил неумолим. Той не желаел да я приеме и казал на разстроената принцеса да се връща в Хастинапура. Ридаеща, тя си мислела: „Коя жена на света би могла да изпадне в по-страшна беда от тази, която ме сполетя? Бях отвлечена надалеч и разделена от приятелките си, Шалва ме изостави! Нито мога да се върна в Хастинапура, нито да си отида у дома, така опозорена и отхвърлена от всички…“

Търсейки причината за нещастието си, Амба заключила, че виновният съм аз, и решила да потърси отмъщение. Вместо да се върне в Хастинапура, отишла в една отшелническа обител да прекара нощта. На сутринта ришите я видели да плаче и я попитали за какво скърби. Тя им разказала всичко и ги помолила да й помогнат, но мъдреците отговорили: „Ние сме се отрекли от всички земни дела. Как бихме могли да ти помогнем?“

Амба ги помолила да й позволят да живее при тях и да се заеме с отречения. Била стигнала до извода, че това бедствие я е сполетяло в резултат на минали грехове и че чрез покаяния би могла да се освободи от тях.

Ришите се посъветвали помежду си. Някои считали, че Шалва би следвало да я приеме, докато други предлагали аз да се оженя за нея. Накрая решили, че тя трябва да се върне при баща си, защото една жена винаги трябва да живее под закрилата на съпруг, син или баща. Но Амба отказала да си тръгне. Тя казала, че никога няма да се върне в града на баща си и да страда в срам.

Докато мъдреците седели и обмисляли какво да направят, в обителта пристигнал царственият светец Хотравахана. На него особено му дожаляло за Амба, тъй като бил неин дядо по майчина линия. Разгневил се, че съм я отвлякъл и по такъв начин съм провалил живота й. С разтреперани от гняв устни, той казал: „О, Амба, не тъгувай повече. Не се връщай в дома на баща си, защото това само още повече ще увеличи мъката ти. Трябва да изложиш случая пред великия Парашурама. Той ми е добър приятел и доброжелател и от обич към мен несъмнено ще намери лек за скръбта ти. Той или ще убеди Бхишма да те вземе за съпруга, или ще го убие в бой. Единствено този светец е достатъчно могъщ да направи което и да е от двете.“

Случило се така, че Парашурама се очаквало да пристигне в обителта на следващия ден. Дошъл рано на другата сутрин, облечен в черна еленова кожа и заобиколен от учениците си. Със секира през рамо и с лък в ръка той бил плашеща гледка. Дълги заплетени коси се спускали по раменете му, очите му блестели. След като бил подобаващо приет и почетен от останалите светци, той седнал да разговаря с Хотравахана и научил за бедата на Амба. Повикал я и й казал: „Ти си ми скъпа, колкото си скъпа на Хотравахана. Кажи ми какво мога да направя за теб? Ако искаш, ще заповядам на Бхишма да те вземе за съпруга. Откаже ли, ще унищожа и него, и всичките му министри в бой. Или ако предпочиташ, ще принудя Шалва? Кажи ми какво е решението ти, принцесо.“

Амба отговорила: „Изглежда, че Бхишма е причината за сполетялото ме нещастие. Считам, че трябва да го убиеш. Станала съм толкова отмъстителна, че единственото, което искам сега, е смъртта му. О, велики мъдрецо, убий този коварен и лош човек заради мен.“

Парашурама не бил склонен да вдигне ръка срещу мен, затова казал: „Ще използвам оръжията си само ако брамините поискат това от мен. Такъв обет съм дал. Мога обаче да накарам или Бхишма, или Шалва да последват заповедта ми. Затова избери си един от двамата за съпруг, красива принцесо, а аз ще направя останалото.“

Но Амба вече била решила, че единственото й желание е аз да умра. Тя отново и отново умолявала Парашурама да ме предизвика на бой. Тогава и един друг мъдрец, Акритавана, изпълнен със състрадание към Амба, също го помолил да се сражава. Тъй като бил помолен от брамин, Парашурама накрая казал: „Добре, ще отида при Бхишма да потърся разрешение по мирен път. Не приеме ли думите ми, без съмнение ще го убия.“

На следващия ден той поел към Хастинапура заедно с Амба. Аз го обожавах с цялата си почит, след което той изрече с гневен глас: „О, Бхишма, как ти дойде наум да отвлечеш Амба? И след като я отвлече насила, защо после я отпрати? Ти й опетни честта, защото никой друг мъж няма да я приеме сега. Затова или я вземи за съпруга на брат си, или за себе си.“

Отговорих: „В никакъв случай не мога да приема обратно тази принцеса, тъй като тя е дарила сърцето си на другиго. На добродетелния човек не подобава да взима такава жена. Не мога да се откажа от дълга си поради страх, алчност, привързаност или съжаление. Такъв е обетът ми, Рама.“

Мъдрецът се разгневи: „Ако не действаш според напътствията ми, ще погубя и теб, и всичките ти министри.“

Той непрестанно повтаряше това, въпреки че се опитвах да го успокоя по всевъзможни начини с най-внимателни думи. Като осъзнах, че е решен да се сражава, аз го попитах: „Защо искаш да се биеш срещу мен, о, най-добър сред своя род? В детството си аз бях твой ученик и ти ми преподаде военната наука.“

Парашурама отговори: „Въпреки че съм твой учител, ти не се подчиняваш на заповедите ми. Има само един начин да ме удовлетвориш: или приеми тази девица и продължи с нея рода си, или се приготви да умреш.“

Но думите на моя гуру не намираха отклик в сърцето ми. Аз отговорих: „Господарю мой, не мога да приема заповедта ти. Какъв е смисълът да настояваш? Кой глупак би приел в дома си жена, която копнее за другиго? Още повече че съм се заклел да не се женя. Не виждам къде е справедливостта в заповедта ти. Ваю постановява, че учителят може да бъде изоставен, ако е лъжлив и пустословен, ако се е отклонил от правия път или ако не знае какъв е дългът му. В този случай не виждам грях в това да се сражавам с теб, вместо да приема заповедта ти. Искаш от мен да постъпя несправедливо единствено от собствена изгода. Стани свидетел тогава на силата на ръцете ми и на свръхчовешката ми сила. Нека отидем на Курукшетра. Убит от стрелите ми, ще постигнеш божествените сфери, които си заслужил с аскетизма си, о, ти, чието единствено богатство е предаността.“

Вече и аз самият се бях разгневил. Добавих: „Хвалиш се, че си победил цялата раса на кшатриите, но днес ще докажа колко празни са хвалбите ти. Когато си победил кшатриите, аз още не съм бил роден; нито е имало някого другиго като мен. Тези, които си сразил, са били слаби. Но сега вече е роден онзи, който ще сложи край на самохвалството ти и на желанието ти за битки. Аз ще съкруша гордостта ти, не се съмнявай в това.“

Мъдрецът се усмихна: „Какво щастие, Бхишма, че искаш да се биеш. Тъкмо ще мога да сломя арогантността ти. Ще се сражаваме на Курукшетра. Там майка ти Ганга ще те види повален, превърнал се в храна за лешоядите. О, владетелю, майка ти не заслужава да види подобна гледка, но ще трябва, тъй като си високомерен глупак.“

Поклоних се пред мъдреца и казах: „Така да бъде.“ След като извърших умилостивяващи обреди, за да призова благословиите на брамините, аз се качих на колесницата си и препуснах извън града. Бях взел всичките си оръжия, колесницата ми бе засенена с бял слънчобран и бе запрегната с бели коне, способни да се носят със скоростта на вятъра. Докато препусках, бардовете и певците ме възславяха. Пристигнах на Курукшетра и видях Рама да ме очаква там, стиснал в ръка огромния си лък. Присъстваха хиляди от последователите му, както и безброй риши, изправени сред полето. А в небесата видях боговете, начело с Индра; звучеше божествена музика и се сипеха цветя.

Майка ми, приела пленителния си човешки облик, дойде при мен и каза: „Какво си намислил да извършиш, скъпи сине?“

Когато й казах, тя ме укори: „Не бива да се биеш с брамин. Не се сражавай срещу сина на Джамадагни. По сила той е равен на Шива; сам унищожи всички кшатрии. Ти знаеш всичко това. Защо тогава си дошъл да водиш битка с него?“

Обясних на майка ми всичко, което се бе случило, като дадох ясно да се разбере, че вече няма да се върна. Тогава тя започна да умолява мъдреца да не се бие с мен. В крайна сметка аз бях негов ученик, което е равносилно на син.

Мъдрецът отговори, че е решил да ми даде урок. Безпомощна в опитите си да спре и двама ни, майка ми си тръгна от бойното поле, изпълнена с тревога за мен.

Погледнах Парашурама и видях, че той няма нито колесница, нито ризница. Тогава му извиках: „Как мога да се сражавам срещу теб, докато си на земята, о, Рама? Качи се на колесница и си сложи броня, защото сега ще освободя оръжията си.“

Рама се изсмя в отговор: „Земята е моята колесница, Ведите са конете ми, а вятърът ми е колесничар. Майките на Ведите — Гаятри, Савитри и Сарасвати — са моята броня. Ще се сражавам, закрилян от тях, о, радост на Куру.“

Мъдрецът на мига ме обсипа от всички страни с гъст порой от стрели. Докато ги отблъсквах, го видях да се качва на пламтяща колесница, огромна като крепост. Небесни жребци бяха запрегнати в нея и цялата бе обкована и украсена в резбована златна броня. Колесницата бе удивителна за гледане и бе сътворена просто по волята му. Облечен в сияйна ризница, той стоеше изправен на нея също като Ямараджа, заобиколен от въплътените астри. Неговият ученик, Акритавана, който го бе помолил да се сражава, му бе станал колесничар и умело управляваше колесницата, докато Рама викаше: „Хайде! Ела!“

Аз отбивах нови и нови порои стрели. Накрая скочих от колесницата си, свалих оръжията си и като отидох пред мъдреца, се поклоних в краката му: „Независимо дали сме равни в боя, или ме превъзхождаш, аз ще се бия с теб, господарю мой, въпреки че си ми учител. Благослови ме да спечеля победа.“

Рама се усмихна: „О, най-добър сред Куру, поведението ти е подобаващо и ми харесва. Ако не бе дошъл пред мен по този начин, щях да те прокълна. Не мога да те благословя да спечелиш победа, тъй като самият аз желая да те победя. Върви и се бий честно и търпеливо.“

Аз се върнах при колесницата си и надух раковината си, давайки сигнал за началото на боя. И двамата използвахме всевъзможни по вид оръжия един срещу друг. Сражавахме се яростно, защото всеки желаеше победа. Със смях аз изстрелях няколко стрели с широки острия, които разсякоха лъка му на късове. Други мои стрели пронизаха цялото му тяло и излязоха от него, обагрени в кръв, потъвайки в земята като съскащи змии. Но с духовната си мощ мъдрецът успяваше да поддържа живота си и се сражаваше в отговор безстрашно с неизтощима енергия.

Целият в кръв, Рама стоеше на колесницата си като планина, изригваща лава, и ми отвръщаше с добре заострени стрели, които ме поразяваха като мълнии. Улучен в жизненоважните си органи, аз цял се разтресох и се подпрях на пилона на флага си, за да остана на крака. Призовах цялата си издръжливост и възвръщайки си присъствието на духа, изстрелях стотици смъртоносни стрели по Рама. Поразен от тях, той падна в безсъзнание на пода на колесницата си.

Веднага бях обхванат от разкаяние и заплаках: „Какво направих! Убих собствения си учител, праведния брамин!“ Захвърлил оръжия, аз се хванах за главата в отчаянието си, но скоро Рама отново се изправи на крака, след като колесничарят му умело бе извадил стрелите и го бе свестил. Слънцето залезе и ние се оттеглихме за почивка, а вечерта се събрахме като приятели.

На следващата сутрин по изгрев отново се изправихме един срещу друг на бойното поле. Рама изстрелваше пламтящи стрели със змиевидни остриета. Аз ги съсичах със своите още докато летяха във въздуха. Тогава мъдрецът прибягна към небесните си оръжия, които аз отблъсквах със собствените си. По време на бурната размяна на оръжия внезапно бях улучен в гърдите от копие, което ме лиши от съзнание. Моят колесничар бързо ме отнесъл надалеч от полесражението, докато всички последователи на Рама, а с тях и Амба, ликували.

След известно време дойдох на себе си и заповядах на колесничаря си да ме върне обратно в боя. Той пришпори конете ми, които сякаш танцуваха, докато ни носеха към Рама. В мига, в който го видях, аз изстрелях стотици праволетящи стрели, които свистяха из въздуха, но Рама съсичаше всяка една от тях на парчета със собствените си стрели и моите падаха на земята. Тогава изпратих нови стотици стрели по Рама, още докато той отблъскваше последната ми атака. Улучен неподготвен, той изгуби съзнание. Докато падаше от колесницата, силен вик: „Уви!“ се чу от учениците му.

Виждайки го да пада на земята като слънце от небето, принцесата на Каши се втурна към него заедно с многото му последователи да го свестява. Те напръскаха лицето му с прохладна вода, мълвейки благотворни химни. Рама бавно дойде на себе си и вторачи поглед в мен, както бях седнал на колесницата си. Разгневен, той извика: „Ставай, Бхишма! Вече си мъртъв!“

Дори още преди да се качи на колесницата си, той изстреля стрела, подобна на жезъла на смъртта. Тя ме прониза отдясно и ме зашемети. Залитнах, а Рама уби конете ми, като същевременно ме покри с хиляди стрели. Без да се объркам, аз устоях на атаката му с лекота. Докато посрещах стрелите му, моят колесничар бързо доведе нови коне за колесницата. Така помежду ни продължаваше страховита размяна на небесни стрели, които се сблъскваха и оставаха във въздуха, без да падат, покривайки небето с мрежа, която затъмни слънцето. Рама изстрелваше хиляди, после десетки хиляди, после милиони стрели по мен, които аз на свой ред контрирах с божествените си оръжия. В небето запламтя страшен пожар, който изпепели околните гори. Докато се сражавахме така, слънцето залезе и битката приключи.

Бихме се много дни, служейки си с всички небесни средства и форми на двубой, споменати във Ведите. Рама използваше оръжия, които едва ли бих могъл да опиша. Те приемаха различни форми и идваха от всички посоки. Аз неспирно се въртях на колесницата си, отблъсквайки атаките му и стремейки се да контраатакувам със собствените си оръжия. Всеки от двамата търсеше пропуск в защитата на противника, всеки от двамата се защитаваше съвършено. Денем битката бушуваше, а нощем отпочивахме, изтощени от боя до краен предел.

На двайсет и третия ден от битката Рама се сражаваше с удвоени сили. Внезапно той изстреля безброй стрели, които се посипаха по жребците и колесничаря ми като отровни змии. Те до един бяха убити, а аз останах изправен върху неподвижната колесница, докато Рама се прицелваше в мен със смъртоносните си стрели. Стараех се да ги посрещам, когато мъдрецът изстреля едно могъщо оръжие. То полетя към мен като камшик на светкавица, улучи ме в гърдите и ме събори от колесницата. Паднах на земята на разстояние от цели петдесет крачки.

Като ме помисли за мъртъв, Рама изрева оглушително като гръмотевичен облак и всичките му последователи заликуваха. Присъстващите Куру от своя страна потънаха в скръб. Докато лежах неподвижен, аз видях да ме наобикалят осем сияйни брамини с небесни форми. Повдигнаха ме от пръстта и грижовно ме подкрепиха. Като напръскаха лицето ми със студена вода, те казаха: „Не се плаши. Скоро ще постигнеш победа.“

Съживен и уверен, аз се изправих и видях колесницата си, запрегната с нови коне, които майка ми бе довела. Докоснах с благодарност нозете й и почетох паметта на предците си. После се качих на колесницата и като отпратих майка си, взех юздите и продължих битката. Успях да улуча Рама с една мощна стрела, която го прониза дълбоко. Мъдрецът се свлече на колене, лъкът се изплъзна от ръката му и той падна в безсъзнание.

Тогава видях много лоши знамения. От небето заваля кръв и западаха метеори. Слънцето потъна в затъмнение, извиха се силни ветрове, земята потрепери. Но Рама бе само зашеметен. Не след дълго отново бе на крака и продължи да се бие. И двамата изстрелвахме най-мощните си оръжия един срещу друг, докато слънцето отново залезе и за пореден път се оттеглихме за през нощта.

Същата нощ, докато лежах в леглото и лечителите се грижеха за израненото ми тяло, аз си помислих, че тази битка никога няма да свърши. Молех се на боговете да ми посочат някакъв начин да победя Рама. После, когато вече бях заспал, отново видях осмината брамини, които ме бяха посетили на полесражението. Утешавайки ме, те ми казаха: „Не се бой, сине на Ганга. Ти си един от нас и ние ще ти дадем цялата си закрила. Без съмнение ще победиш Рама. Ето ти това оръжие, което познаваш от предишния си живот. То е създадено от Вишвакарма и се нарича Прашвапа; никой на земята не го познава, дори Рама. Повикай го утре в ума си по време на боя и то ще се яви. Рама ще бъде повален от него, но няма да загине. Той не може да бъде убит, но ще бъде победен и ще изпадне в безсъзнание от Прашвапа. После ще можеш да го съживиш с оръжието Самводхана.“

Сияйните брамини изчезнаха и аз се пробудих, изпълнен с радост. Зората изгря и битката започна отново. Вдъхновен от небесните брамини, аз се бях ободрил и се сражавах с нова енергия. След яростен обмен на стрели си спомних за Прашвапа. Мантрите за извикването му внезапно се явиха в ума ми, но докато това се случваше, чух силни небесни гласове: „О, Бхишма, спри се, недей да освобождаваш оръжието Прашвапа!“

Без да им обръщам внимание, аз го поставих на лъка си и се прицелих в Рама. Внезапно пред мен се появи Нарада Риши: „Боговете гледат от небесата и ти забраниха да използваш това оръжие. Рама е аскет, брамин и твой учител. О, сине на Куру, недей да го унижаваш по никакъв начин!“

Докато Нарада говореше, отново видях осмината брамини в небето. Те се усмихнаха и казаха: „О, най-добър сред Бхаратите, покори се на Нарада. Това ще облагодетелства всички същества.“

Парашурама видя неустоимата Прашвапа, поставена на лъка ми и без да разбира, че ми се забранява да я изстрелям, извика: „Уви, о, Бхишма, загубен съм!“ и захвърли лъка си. Баща му Джамадагни заедно с други божествени риши се яви пред него, забранявайки му да продължи тази битка. Казаха му, че аз съм един от осмината Васу и че не може да ме убие в бой. Джамадагни добави: „Арджуна, могъщият син на Индра, по-късно ще стане причина за смъртта на Бхишма. Такава е повелята на Брахма.“

Така битката приключи. Жестоко ранен, аз отидох пред учителя си и се поклоних в нозете му. Тогава той каза на Амба: „Видя, че се опитах с всички сили да победя Бхишма, Принцесо, но въпреки това не можах. Затова отиди където решиш. Не мога да направя нищо повече.“

Амба тъжно отговори: „Така да бъде, светецо. Ти направи всичко по силите си заради мене и съм ти благодарна. Но сърцето ми още гори за отмъщение. Ще се заема с аскетизъм. Така ще успея да спечеля силата лично да причиня смъртта на Бхишма.“

Моят учител бе изключително доволен от храбростта ми и ме благослови да нямам равен в бой. След като и Амба му се поклони, той си тръгна заедно с всичките си последователи.

Тогава Амба потъна в горите. Отишла край река Ямуна и извършвала суров аскетизъм. Аз знаех всичко, тъй като, когато се завърнах в Хастинапура, назначих хора, които да я наблюдават и те ми носеха редовно новини. Цяла година живяла на речния бряг, без да се храни. Съсухрена и изпита, със загрубяла кожа, станала бронзова от слънцето, със сплъстени коси тя стояла с вдигнати ръце.

Щом изтекла годината, прекъснала поста си, като изяла едно-единствено сухо листо. Тогава влязла до кръста във водата за още цяла година, стоейки само на един крак, изгаряща от негодувание.

Така изминали дванайсет години. Нито близките й, нито който и да било друг можел да я убеди да се откаже. След това тя си тръгнала от Ямуна и заскитала на воля, посещавайки свещените обители на много мъдреци. През цялото време продължавала да изпълнява аскетичните си практики, къпейки се по три пъти на ден, медитирайки безмълвно и постейки. Преди нежна — станала свирепа на вид и започнала да сияе с мистично могъщество.

Един ден, докато се къпела в Ганг, майка ми й казала: „Защо извършваш такива ужасяващи покаяния, девойко?“

Амба отговорила: „Желая да убия Бхишма, който е толкова могъщ, че дори Парашурама не можа да го победи. Затова съм решена да се сдобия с ненадмината сила посредством аскетизма си.“

Моята винаги тичаща към океана майка се разгневила на думите й: „Колко си коварна, принцесо! Няма да успееш да постигнеш целта си, понеже си слаба. О, дъще на Каши, щом настояваш в решителността си, ще те прокълна да се превърнеш в страшна река, в която водите текат само през дъждовния сезон. Дано си пълна с крокодили и други ужасни създания!“

Като изрекла това, майка ми изчезнала, оставяйки Амба сред водите си. Въпреки това принцесата не се поколебала. Тя предприела дори още по-сурови въздържания, отказвайки се напълно от храна и вода и контролирайки дори жизнения си дъх. Амба продължила да се скита и когато достигнала до Ватсабхуми, паднала и се превърнала в река. Знае се, че реката във Ватсабхуми тече само през дъждовния сезон и е невъзможно човек да се доближи до нея заради многото крокодили и хищни риби.

Поради заслугите от аскетизма си обаче само половината й тяло се превърнало в река, докато другата половина останала да броди, както преди. Тя продължавала с въздържанията си и след известно време ришите от Ватсабхуми отишли при нея. Попитали я какво желае и когато им обяснила, казали: „Търси благословията на Махадева, защото той е божеството, което изпълнява всяко желание.“

Амба започнала да се моли на Шива и скоро той се появил пред нея, за да узнае какво е желанието й. Когато поискала от бога да има силата да ме убие, той отговорил: „Ще го убиеш.“ Тогава Амба попитала как ще стане възможно това, след като е жена. Шива казал: „Думите ми никога не отиват напразно. О, благословена, ти ще станеш мъж и ще убиеш Бхишма в битка. Ще си спомняш всичко това в следващия си живот. Ще се родиш в семейството на Друпада и ще станеш могъщ воин махаратха, ловък в боравенето с оръжия и изключително умел и яростен в сражение. Всичко това скоро ще се сбъдне.“

Щом Шива изчезнал, Амба събрала дърва и си построила погребална клада пред очите на всички риши. Като я запалила, тя се хвърлила вътре с ум, изгарящ от гняв, викайки: „За смъртта на Бхишма!“

Така че Шикханди бе Амба в предишния си живот. Той първо бе роден като жена, а чак след това получи сегашната си форма. Слушайте, ще ви разкажа как стана това.

Царицата на Друпада бе бездетна от дълго време. Заедно със съпруга си те обожавали Шива с надеждата да се сдобият с дете. Друпада се молел за могъщ син, но Шива му казал, че жена му ще роди дъщеря, която по-късно ще се превърне в мъж. Макар Друпада да умолявал бога просто за син, Шива отговорил: „Ще бъде както казах, защото такава е повелята на съдбата.“

Скоро след това царицата на Друпада заченала и когато дошло време, родила дъщеря. Помнейки думите на Шива, Друпада обявил, че му се е родил син. Всички съответни ритуали били извършени като за момче. Никой не бил виждал детето; само няколко доверени дворцови слуги знаели истината.

Друпада отгледал момичето с обич, учейки я на писане и на всички изкуства. Наредил също така да й преподават стрелба с лък и други бойни умения. Когато пораснала, царицата помолила Друпада да й намери подходяща съпруга. Друпада се разтревожил. Момичето все още не се превръщало в мъж. Нима думите на Шива щели да се окажат неверни? Но жена му била твърдо уверена: обещанието на Махадева не може да не се изпълни. Шикханди щяла да стане мъж, затова трябвало да се ожени за жена.

Друпада бил убеден от силната вяра на жена си и уредил бракосъчетанието. Избрал дъщерята на Хираняварман, царя на дашарнаките. Този цар бил непобедим и с радост дал дъщеря си на сина на Друпада. Никой не заподозрял нищо по време на брачната церемония. Младата Шикханди, красива като бог, се явила облечена като младеж в красива ризница. Тя си спомняла ясно събитията от предишния си живот и думите на Шива и въпреки че била родена жена, се държала като мъж.

Но било въпрос единствено на време дъщерята на Хираняварман да разкрие истината. Тя изпратила вестоносци при баща си да му съобщят, че синът на Друпада всъщност е жена. Баща й бил бесен. Той изпратил емисар при Друпада с думите: „Оскърбен съм от извратеността ти. Как можа да вземеш дъщеря ми за жена на собствената си дъщеря? Приготвям се да дойда и да те накажа за това. Скоро ще те убия заедно с всичките ти министри.“

Друпада се почувствал като престъпник; нямало какво да отговори. Опитал се да убеди жената на Шикханди, че нейният „съпруг“ всъщност скоро ще стане мъж, но без полза. Бащата на момичето събрал огромна армия и поел към Кампиля. Ужасен, Друпада казал на съпругата си: „Какви глупаци сме! Каква беда си навлякохме! Намираме се в голяма опасност. Какво да правим сега според теб?“

Друпада и царицата стигнали до извода, че единственото им спасение е да обожават боговете. Докато Хираняварман напредвал към столицата, Друпада се молел пред божествата.

Междувременно Шикханди напуснала града, скърбейки за нещастието, което чувствала, че им е причинила. Решена да умре, тя навлязла дълбоко в гората в една област, която била жилище на могъщия якша Щхуна. Стигайки в обителта му, тя влязла в неговия красив бял дворец и седнала да практикува аскетизъм. Няколко дни по-късно Щхуна се върнал и я видял да седи вътре с изпосталяло от глад тяло. Тъй като бил добър по сърце, Якшата я попитал защо прави всичко това: „Кажи ми какво мога да направя, за да ти помогна.“

Шикханди отвърнала: „Никой не може да ми дари това, което искам.“

Но Щхуна не бил съгласен: „Аз със сигурност мога да изпълня желанието ти, принцесо. Аз съм слуга на Кувера и мога да дарявам благословии. Ще ти дам дори невъзможното. Кажи ми какво искаш?“

Шикханди му разказала подробно цялата история и завършила: „Единственият начин да се спаси настоящата ситуация е да се сдобия с мъжественост, о, непогрешими.“

Якшата се натъжил от историята й и чувствайки се призван от съдбата, дълбоко се замислил над молбата й. Най-после отговорил: „Наистина трябва да е така. Ще поставя обаче едно условие. Мога да изпълня желанието ти единствено като разменя пола си с твоя, но не след дълго ти ще трябва да ми върнеш мъжествеността.“

Шикханди се съгласила да се върне при Щхуна, веднага щом Хираняварман си тръгне от Кампиля. Тогава двамата разменили половете си и Шикханди се прибрал в двореца на баща си.

Когато армията на Хираняварман пристигнала пред столицата, той изпратил своя жрец при Друпада с думите: „Ела и се сражавай, окаянико. Ти ме измами.“ Но Шикханди вече се бил завърнал в мъжкия си вид. Друпада казал: „Станала е някаква грешка, свети човече. Царят е бил подведен. Виж сам пола на сина ми.“

Изненаданият Хираняварман изпратил няколко красиви девойки да изпитат Шикханди. Когато те го убедили, че синът на Друпада действително е мъж, той влязъл в Кампиля с радостно сърце. Прекарал известно време с Друпада и после се завърнал в царството си, щастлив от възстановения съюз.

Щхуна се криел в двореца си, очаквайки завръщането на Шикханди. В това време случайно оттам минал Кувера, летейки с небесната си колесница. Той видял сияйния и красив дворец на Щхуна, украсен с пъстроцветни знамена, скъпоценни камъни и гирлянди. Спуснал се и се приближил, но когато никой не излязъл да го посрещне, гневно извикал: „Кой безумец живее тук? Защо не идва да ме приветства?“

Тогава няколко якши изтичали при Кувера да му разкажат какво се било случило. Казали му, че Щхуна се крие от срам в двореца си. Кувера отговорил: „Доведете този глупак тук да го накажа.“

Щхуна излязъл и застанал срамежливо в женската си форма пред господаря си, Кувера. „Защо постъпи така? — попитал Кувера. — Ти унижи якшите, като отстъпи пола си. Затова те проклинам да не си получиш обратно мъжествеността. Шикханди също няма да възвърне образа си на жена.“

Останалите якши се смилили над Щхуна. Той бил действал единствено от добрина. Те помолили Кувера да ограничи проклятието си, за да не бъде Щхуна навеки прокълнат.

Кувера казал: „Когато Шикханди умре, Щхуна ще възвърне мъжкия си вид. Нека бъде спокоен.“

После могъщият Кувера, който може да преминава огромни разстояния за миг, си тръгнал заедно с придружителите си. Не след дълго пристигнал Шикханди: „О, Щхуна, идвам да ти върна мъжествеността, както се уговорихме.“

Щхуна отговорил: „По волята на съдбата, мъжествеността ще бъде твоя за този живот, благородни. Върни се с радост в дома си.“ При тези думи Шикханди се прибрал ликуващ в Кампиля.

* * *

Когато Бхишма завърши разказа си, той добави: „Затова Шикханди, който преди бе Амба, ме ненавижда. Но тъй като първо е роден като жена, аз никога няма да вдигна оръжие срещу него. Заклел съм се в това: няма да се сражавам с оръжие срещу жени, срещу такива, които носят имена на жени, нито дори срещу такива, които приличат на жени. О, Дурьодхана, знай, че няма да се бия срещу Шикханди, дори той да ме нападне, желаещ смъртта ми.“

Дурьодхана кимна, а погледът му бе изпълнен с уважение към Бхишма. Макар дядо му често да бе рязък и строг към него, принцът не можеше да отрече благородството му. Като постави длан на царския скиптър, Дурьодхана каза: „О, сине на Ганга, предстои ни да се сражаваме с могъщата армия на Пандавите. Пълна с герои, равни на вселенските закрилници, тя ще бъде труднопреодолима като океан. Кажи ми, дядо, колко време според теб ще ти е нужно да ги унищожиш?“

Бхишма се усмихна: „Подобава да питаш това, Дурьодхана. Един водач трябва да познава силата и слабостта както на врага, така и на самия себе си, преди да започне боя. Чуй сега за безпределната сила, която ще вложа в тази война. Използвайки обикновени оръжия срещу обикновените войници и небесни оръжия срещу онези, които са запознати с тях, аз ще избивам по десет хиляди пехотинци и по хиляда воини на колесници на ден. Или може би дори повече. Ако се разгневя, докато използвам оръжията си, мога да унищожа много повече хора. Трябва да знаеш обаче, че ще се бия само по честен начин.“

Бхишма напомни на Дурьодхана правилата на боя, които той нямаше да наруши. Например героите никога не биваше да използват божествени оръжия, за да избиват по-слаби воини. Битката винаги трябваше да е равностойна. Дори да притежава божествени оръжия, човек трябваше да се бие само с голи ръце, ако се налага, щом противникът му бе останал без оръжия.

Ръката на Бхишма докосна лъка му: „Ако се сражавам по такъв начин по цял ден, Царю, бих могъл да избия вражеската армия за един месец.“

Като възслави Бхишма, Дурьодхана се обърна към Дрона: „Ами ти, Учителю? Колко време считаш, че ще ти е нужно, за да сразиш врага?“

Също като Бхишма и Дрона се усмихна на Дурьодхана: „Остарял съм и съм изгубил част от силата си. Въпреки това ще вложа всичките си усилия и ще изпепеля армията на Пандавите в пожара на своите оръжия. Аз също смятам, че ще мога да унищожа всички воини за около месец.“

Крипа каза, че ще са му нужни два месеца, а Ашватхама дръзко заяви, че ще се справи за десет дни. Карна каза, че ще унищожи врага за пет дни, на което Бхишма се разсмя и отговори: „Можеш да говориш така преувеличено само докато не си се изправил пред оръжията и раковината на Арджуна, чийто колесничар е Васудева. Говори каквото искаш, сине на Радха; да се говори е лесно.“

Карна се намръщи, но премълча. Дурьодхана продължи да разпитва генералите и командирите си, за да установи могъществото им и решимостта им да се сражават. Кауравите обсъждаха бойните си планове до късно през нощта. Скоро след изгрев-слънце битката щеше да започне.

3.
По позициите

Рано на следващата сутрин Юдхищхира довърши последните приготовления. Шпионите му му бяха докладвали всичко, което се бе случило предишната вечер в шатрата на Дурьодхана. Притеснен, той каза на Арджуна: „Ти чу как Бхишма е заявил, че ще избие армията ни за месец. Дрона е казал същото. Всички кауравски герои са заявили решителността си. Карна дори предполага, че би могъл да срази войските ни за пет дни. Кажи ми, Пхалгуни, колко време ще ти отнеме да ги унищожиш?“

Арджуна размени поглед с Кришна: „Воините на Куру до един са доблестни герои, умели в боравенето с оръжия, но ти не се тревожи, скъпи братко. Враговете ни няма да имат възможността да ни избият. Казвам ти истината — с помощта на Кришна бих могъл да унищожа трите свята за миг. Притежавам личното оръжие на Шива; дори само то е достатъчно да изличи творението. Никой от Кауравите не познава това оръжие. Разбира се, не ми подобава да го използвам срещу тях, но няма и да се наложи. Ще спечелим победата просто със силата на ръцете си.“

Арджуна посочи присъстващите царе с широко движение на ръката си: „Освен мен имаш на своя страна безброй герои. Кръстосвайки из вражеските редици на колесниците си, ние скоро ще причиним унищожението им. Разбира се, имаме и самия теб, Царю. Не се съмнявам, че всеки, върху когото попадне гневният ти поглед, ще бъде изпепелен като купчина сухи листа в огън. Не виждам начин Куру да спечелят тази война.“

Успокоен, Юдхищхира продължи с приготовленията за първата битка. Военачалниците му го наобиколиха, облечени в брони. Всички се бяха пречистили със свещени ритуали и бяха раздали богатства на брамините. С инкрустирани мечове, полюшващи се край бедрата им, те напускаха шатрата един по един, за да строят дивизиите си по позициите им. Ранното утринно слънце изгря и озари обширната равнина Курукшетра, покрита от безчислените армии. Те наподобяваха два огромни океана, притегляни един към друг. Грохотът на войските изпълваше небесата като дълбокия тътен на есенни облаци.

Когато всичко вече бе готово, сам Юдхищхира излезе от шатрата, последван от братята си и Кришна. Навсякъде се виждаха оживените ескадрони, приготвящи оръжията и колесниците си. Докато Пандавите и Кришна се качваха по своите колесници, много брамини възхваляваха Юдхищхира и поднасяха молитви към Кришна.

В съответствие с бойния си план, армията на Пандавите се подреждаше и преподреждаше в различни военни формации, а ключовите воини се разместваха по бойното поле, обърквайки Кауравите. В отговор Куру също започнаха да разместват по различни начини дивизиите си, за да не могат Пандавите лесно да прозрат техния план за атака. Докато двете необятни армии маневрираха из полесражението, огромен облак прах се вдигна до небесата, затъмнявайки утринното слънце. Хилядите слонове, подобни на тъмни градоносни облаци, караха земята да се тресе под стъпките им. Формациите от бойни колесници блестяха целите в злато, контрастирайки с дивизиите слонове, и приличаха на ярки съзвездия в нощното небе.

Зад двете армии в протежение на километри се простираха лагерите им, наподобяващи с редиците си палатки и складове два огромни града. Те бяха пълни с готвачи, прислужници и търговци, заети с работата си. Всички воини бяха излезли на бой, който щеше да продължи до залез-слънце.

Постепенно двете армии се приближаваха една към друга. Стотици хиляди раковини изпълваха въздуха с тръбенето си. Тътенът на барабаните и звънът на тромпетите сътворяваха какофония от звуци, сливаща се с величествените ревове на слоновете. Безброй пъстри флагове се вееха от колесниците, подобни на ярки цветни вълни сред необятните армии.

Главнокомандващите от двете страни се срещнаха, за да се споразумеят за правилата на битката. Воините трябваше да се сражават само с равни на самите тях и с еднакви оръжия. Никой не трябваше да се цели в друг без предупреждение; първо трябваше да го предизвика. Никога не трябваше да се напада противник, който се е предал или пък е побягнал от полесражението. Многото слуги по бойното поле, носещи оръжия и други принадлежности, също не трябваше да бъдат убивани.

Командирите разговаряха известно време. След като бяха договорени всички правила, Дхрищадюмна се замисли. Дурьодхана и съюзниците му никога не бяха съблюдавали напълно споразуменията. Защо сега да спазват правила особено ако битката не се развиваше в тяхна полза? Тъкмо когато Бхишма и генералите му се готвеха да си тръгнат, Дхрищадюмна даде глас на съмненията си: „Ще зачитаме тези правила, но ще направя една уговорка. Ако Кауравите забравят споразуменията ни и се сражават, без да ги спазват, тогава и ние ще приложим каквато тактика решим за подходяща. Няма обаче да бъдем първите, които ще нарушат тези условия.“

„Така да бъде“, отговори Бхишма. Той се сбогува с Дхрищадюмна и воините се завърнаха по позициите си, за да се подготвят за началото на боя, за което щяха да дадат сигнал двамата главнокомандващи, надувайки раковините си.

* * *

Дхритаращра седеше притеснен в двореца си. Сега не можеше да направи нищо, освен да чака. Тъй като копнееше да сподели чувствата си с някого, а му липсваше присъствието на Видура, старият цар повика Санджая и попита: „Кажи ми какво става, Санджая? Пристигнаха ли двете армии на Курукшетра? Съдбата е по-могъща от всички човешки усилия. Въпреки че се опитвах да разубедя сина си, тъй като познавам ужаса на войната, не постигнах успех. Защо стана така, мъдри Санджая? Въпреки че осъзнавам безразсъдството на Дурьодхана, все пак не успях да го спра. Несъмнено тази война е божествено предопределена. А и за кшатриите винаги е чест да загинат в бой.“

Санджая не мислеше, че има какво повече да каже. Бе се опитал много пъти да обясни защо вината за бедствието, надвиснало над Куру, не е единствено в Дурьодхана, но и в самия цар. Въпреки всичко Дхритаращра не искаше да признае това. „О, Царю, несъмнено човек, постигнат от беда вследствие на собствените си дела, няма защо да обвинява нито боговете, нито съдбата или когото и да било другиго. Всеки от нас получава справедливите резултати от действията си. А ти, предводителю на Куру, не постъпваше добродетелно. Пандавите търпяха издевателствата на синовете ти с постоянна надежда, че в крайна сметка ще въздадеш справедливост. Ти обаче не го направи. Сега единственото, което ни остава, е да чуем как падат един по един героите на Куру.“

Докато Санджая говореше, в стаята ненадейно влезе Вясадева. Мъдрецът, който можеше да вижда миналото, настоящето и бъдещето, каза: „О, велики Царю, синовете ти и всички други царе достигнаха предела на живота си. Те са се събрали за битка и до един ще се избият помежду си. Тъй като знаеш, че времето неизбежно донася промени, недей да скърбиш. О, дете мое, ако желаеш да видиш битката, аз ще ти дам тази възможност.“

Дхритаращра въздъхна: „Не искам да гледам как умират синовете ми, велики мъдрецо. Нека просто слушам за боя.“

„Тогава ще даря на Санджая способността да вижда“, отговори Вясадева. „С моята благословия той ще може да вижда всичко, което се случва на Курукшетра. С божествено зрение ще съзерцава дори невидими неща, както и всичко, ставащо през нощта, без да почувства умора, докато трае цялата война. Що се отнася до победата, тя съпътства справедливостта. Независимо кой ще спечели обаче, трябва да знаеш, че почти всички воини и от двете страни ще бъдат избити. Това вещаят знаменията.“

Вясадева описа поличбите, земни и небесни, предсказващи унищожение. Хиляди хищни птици се събираха по върховете на дърветата с весели крясъци. Чаплите с резки викове отлитаха на юг. Слънцето бе затъмнено от трицветни облаци на зазоряване и на здрачаване. В храмовете изображенията на божествата се потяха и трепереха, а понякога падаха от местата си. „Всичко това предвещава страшно клане. Много славни царе ще заспят завинаги, прегърнали земята, сякаш е тяхна любима.“

Вясадева разказа и как планетите са се подредили в неблагоприятна констелация. След като говори известно време, той заключи: „Знай, че всички тези знаци сочат унищожение за кшатриите. В това няма съмнение.“

Дхритаращра обърна лицето си към мъдреца: „Със сигурност тази война е божествена наредба. О, мъдрецо, нима няма всички кшатрии да постигнат сферите, запазени за героите, и да се наслаждават на дълговечно щастие? Полагайки живота си в боя, те несъмнено ще получат слава в този живот и радост в следващия.“

Вясадева не отговори веднага. Той съсредоточи ума си в медитация и едва след това каза: „Времето унищожава вселената и всичките й създания. Нищо в този свят не трае вечно. Единствено истината пребъдва заедно с душата, когато всичко друго изтлее. Затова посочи на синовете си правия път. Всички вие трябваше да последвате волята на Кришна. Това вечно същество лично показа верния път на добродетелта, но вие не го приехте. Избиването на хора, още повече на близки роднини, никога не е било на добро. Ведите винаги са го осъждали. Ти все още можеш да предотвратиш онова, което предстои, сине мой, обаче не го правиш, тъй като си привързан към царството. Добродетелта ти намалява от ден на ден. Твоят син се роди в семейството ти като самото олицетворение на Смъртта, а ти го остави да поведе Куру към гибел.“

Дхритаращра наведе глава, докато баща му продължаваше да го укорява с тежки думи, а гласът му нарушаваше тишината в празната стая: „Колко струва царство, добито чрез грях и водещо единствено към грях, Царю? Запази доброто си име и добродетелта си. Така ще можеш да постигнеш рая. Нека Пандавите получат царството си, нека Куру живеят в мир!“

Дхритаращра се смути пред мъдреца. Патетичният му глас се изви умолително: „О, риши с неизмерима мощ, думите ти са безпогрешни. И аз знам същото, което и ти. Моля те, повярвай ми, че не обичам греха. Но синовете ми няма да ми се покорят. Опитах какво ли не. Умолявам те, не ме изоставяй. Ти можеш да защитиш славата и добродетелта ми. Гледай на мен като на обикновен човек, чиито намерения са добри, но силите му са ограничени. О, велики, ти си почитаемият предтеча на всички Куру. Бъди милостив към мен.“

Вясадева разбра, че не може да направи нищо повече, за да помогне на Куру. Той стана да си върви: „Тръгвам си, Царю. Има ли още нещо, което желаеш да научиш от мен?“

„Да, има. Кажи ми, кое е знамението, вещаещо победа за една армия?“

Царят все още се надяваше, че по някакъв начин синовете му биха могли да излязат победители и искаше да знае дали има някакви знаци за това. В крайна сметка, войските на Кауравите бяха почти двойно повече от тези на Пандавите.

Вясадева му изброи кои поличби предсказват победа. Разбирайки какво се таи в ума на Дхритаращра, той каза: „Размерът на армията е от малко значение. Истината е, че една огромна армия, която е разкъсана и разпиляна, е много по-трудна за прегрупиране. Много по-важни са смелостта и задружността на воините. Дори само петдесетина добре обучени мъже, които не отстъпват в бой и които се познават добре помежду си, могат да победят цяла армия. Победата в битка никога не е сигурна. Затова винаги е по-добре да се преговаря за мир. Резултатът, постигнат чрез преговори, е най-добрият; онзи, който е постигнат чрез разногласия, е неутрален; а постигнатият чрез война е най-лош. Там дори победителите страдат от тежки загуби.“

След тези думи риши се сбогува и звукът от дървените му сандали по мраморния под отекна из стаята. Дхритаращра въздишаше отново и отново, докато Санджая започна да описва какво се случва на Курукшетра.

* * *

На бойното поле Юдхищхира говореше на Арджуна: „В сравнение с врага войската ни е незначителна. За подобни случаи Брихаспати препоръчва формацията «игла». Бързо строй в такъв боен ред армията ни, Дхананджая, или по който и да било друг начин, който преценяваш за подходящ.“

Арджуна стоеше пред брат си, облечен от главата до петите в непроницаема броня. В дланта си стискаше Гандива, който излъчваше преливащо в цветовете на дъгата сияние. Недалеч беше огнецветната му колесница, в която Кришна държеше поводите на млечнобелите коне. Арджуна погледна към Юдхищхира, който сам блестеше в ризницата си и скъпоценния си шлем: „Ще строя войските в непробиваемата формация Ваджра, измислена от Индра. Ще сложа най-отпред Бхима. Само като го видят, враговете ще се разбягат като ужасени животни пред лъв. Няма човек, способен дори да хвърли поглед към Врикодара, когато е разгневен. Той ще бъде нашето убежище, така както Индра е убежище за боговете.“

Арджуна се качи на колесницата си и препусна, за да даде разпореждания. Водещите дивизии от колесници бързо се придвижиха напред, подреждайки се в дълга линия начело с Бхима, Дхрищадюмна, Накула, Сахадева и Дхрищакету. Стотици хиляди воини, въоръжени с мечове, копия и секири, придружаваха генералите. Огромни слонове, покрити с броня, закриляха фланговете и армията заплашително тръгна напред. Зад челния отряд следваше още по-голям ескадрон от конница и пехота. Вирата и цялата негова акшаухини защитаваше формацията в тил.

Накула и Сахадева охраняваха Бхима отляво и отдясно, докато Абхиманю и синовете на Драупади го пазеха отзад. Недалеч след тях идваше Шикханди, закрилян от Арджуна, поел с твърдата решимост да убие Бхишма. Юдхищхира зае мястото си в средата на армията. Много воини на колесници го пазеха от всички страни и той приличаше на слънцето, заобиколено от планетите.

Военните знамена се издигаха над войските като палми, украсени в злато и сребро. Над всички тях се извисяваше огромният флаг на Арджуна, от който Хануман надаваше страховитите си бойни викове. Докато армията напредваше, Бхима въртеше боздугана си и ревеше. Той сякаш щеше да изпепели Кауравите с погледа си. Дори собствените му съюзници се бояха от него.

След като войските на Пандавите се строиха, те спряха, за да изчакат заповеди. Двамата главнокомандващи трябваше да надуят раковините си, за да започне битката. Пандавите се взираха в източната част на полесражението, където безчислената кауравска армия се разпростираше по целия хоризонт, докъдето поглед стига. Задуха силен вятър, навявайки остри камъчета и чакъл, а небето прогърмяваше, въпреки че не се виждаха облаци. Заваляха метеори, земята потрепери. Вдигна се гъст облак прах и обви слънцето.

Виждайки формацията Ваджра на Пандавите, Бхишма строи кауравските войски в контраформация. С бял шлем, бял флаг, бял лък и бял сенник над главата, той приличаше на снежна планина. Дурьодхана яздеше сред армията на слон с цвета на син лотос. Главата му засенчваше голям бял чадър. Огромният му боздуган почиваше на рамото му, лъкът му лежеше край него. Възпяваха го бардове и певци, а от всички страни го закриляха стотици хиляди воини.

Всички синове на Дхритаращра се намираха в дивизията под прякото командване и лична защита на Бхишма. Безброй царе и принцове от всички краища на земята, заобиколени от армиите си, напредваха срещу Пандавите. Зад цялата войска беше Дрона, яздейки на златна колесница, запрегната с червени коне.

Взирайки се насреща в кауравската армия, водена от Бхишма, Юдхищхира отново се разтревожи. Той се обърна към Арджуна: „О, силноръки, струва ми се, че Бхишма е подредил войската си в непробиваема формация. Не виждам как ще можем да сразим почитаемия си дядо. Той притежава безмерно могъщество и неувяхваща слава. Кой изобщо смее да се приближи към него в бой? Как бихме могли да постигнем победа?“

Юдхищхира беше смутен и обезсърчен. Арджуна го окуражи: „Чуй ме, Царю. Ще ти кажа как неколцина мъже могат да победят огромна армия. Брихаспати е обяснил това още навремето, когато боговете се сражавали с демоните. Онези, които желаят победа, не печелят чрез сила, а чрез справедливост, състрадание, благочестие и добродетел. Затова сражавай се уверено, скъпи братко, защото победата винаги е там, където е справедливостта.“

Въпреки всичко, Юдхищхира още изглеждаше изпълнен със съмнения. А нима неговата кауза бе праведна? Струваше му се, че жаждата му за власт бе коренът на тази война. Предусещайки опасенията му, Арджуна продължи: „Кришна е на наша страна. Той е самото олицетворение на справедливостта и истината. Нарада каза, че победата неминуемо следва Кришна и когото е редом с него. Всъщност тя е вечна спътница на Бога. Мощта му е безгранична. Той е изначалният Бог, намиращ се над и отвъд този земен свят с всичките му дейности и страдания. Не виждам причина да скърбиш, след като този Бог на боговете е на твоя страна и желае успеха ти.“

Като помисли за Кришна, Юдхищхира се успокои. Той обгърна с поглед войските си: „Така е, както казваш, Арджуна. Кришна пожела тази битка да се случи, затова не бива да се колебаем. Кажи на хората ни да се сражават с цялата си сила, честно и с желание да постигнат висшите селения.“

После Юдхищхира раздаде милостиня на неизброимите брамини, които го бяха придружили до бойното поле. Той бе наобиколен от риши, вървящи край него, пеейки химни в негова възхвала и призоваващи благотворност за битката. Надарени със злато, крави, плодове, цветя и копринени дрехи, те напуснаха полесражението, мълвейки молитви и ведически мантри.

Колесницата на Арджуна излезе най-отпред на армията. Кришна каза: „Ето там стои най-могъщият герой сред хората, Бхишма, който е извършвал хиляди жертвоприношения, който изпепелява враговете си в бой и който скоро ще се нахвърли върху армията ни като лъв. Отвсякъде го пазят безбройни войски, както облаците покриват слънцето. Нека той бъде твоята мишена, Арджуна, тъй като никой друг не може да излезе насреща му.“

Кришна каза на Арджуна да поднесе молитва на богинята Дурга, за да му даде тя сили. Арджуна слезе от колесницата и коленичи с допрени длани. С лице на изток той зашепна химни от Ведите в молитва към могъщата богиня на материалната енергия. Докато се молеше, богинята се яви пред него в небесата: „О, сине на Панду, не се съмнявай, че ще спечелиш победа. Непобедимият Нараяна е край теб да ти помага. Няма враг, способен да те срази, нито дори и могъщият Индра.“

Дурга изчезна и Арджуна се изправи на крака. Вярвайки, че е благословен, той се качи отново на колесницата си с ведро сърце.

Като видя, че и двете армии са в позиции и очакват началото на битката, Бхишма вдигна раковината си и я наду силно. Веднага звукът от стотици хиляди раковини отекна над бойното поле, тъй като всички главни воини се присъединиха към него. Барабани, рогове, тромпети и тръби зазвучаха заедно, създавайки страховит грохот.

Арджуна и Кришна вдигнаха раковините си. Те ги надуха в дълги и мощни пориви, които прокънтяха над полесражението. Бхима, близнаците и останалите водачи на Пандавите също протръбиха със своите раковини. Чувайки божествения им звук, сърцата на Кауравите потрепериха, но Бхишма ликуваше. Очите му плувнаха в сълзи, когато различи звука от неземната раковина на Кришна. Ето там стоеше вечният Бог на всички светове, готов да защити своите предани слуги, влизайки лично в боя заради тях. Бхишма се вгледа насреща в колесницата на Арджуна. Каква жестока съдба му бе предопределила да бъде противник на Кришна и Пандавите!? Без съмнение дългът бе нещо, което не може да се пренебрегне.

4.
Бхагавад Гита

Започнаха първите маневри за битката. Арджуна взе своя Гандива и каза на Кришна: „О, непогрешими, моля те, изведи колесницата ми между двете армии, за да мога да разгледам как е разположен врагът. Иди напред, мой Господи, за да видя тези, които са застанали тук днес, с желание за битка. Нека погледна безумците, пожелали да последват порочния син на Дхритаращра.“

Кришна подкара конете напред и прекрасната колесница излезе в центъра на бойното поле. След това Кришна се усмихна и каза: „Само погледни всички Куру, които са се събрали тук!“ Арджуна обгърна с поглед полето. Кришна разбираше мислите му. Дългоочакваният момент на войната бе настъпил — ужасяващата братоубийствена война. Вече нямаше връщане назад. Арджуна се взираше в приятелите и близките си — хора, които му бяха като бащи, братя, синове и внуци; учители, чичовци, приятели, роднини и доброжелатели.

Внезапно, осъзнавайки целия предстоящ ужас, Арджуна бе завладян от състрадание. Как бе могъл да си помисли, че ще вдигне ръка да избие собствените си близки и приятели? Той изгуби сили и се обърна към Кришна с пресекващ глас: „Мой скъпи Господи, като виждам роднините и приятелите си, обхванати от боен дух, усещам как крайниците ми се разтреперват, а устата ми пресъхва.“

Арджуна бе завладян от състрадание.

Лъкът на Арджуна се изплъзна от ръката му, тялото му се олюля. Кожата му пламна, а косите му настръхнаха: „О, Кешава, не мисля, че ще мога да водя тази битка. Извън себе си съм, умът ми е неустойчив. Струва ми се, че подобно сражение ще повлече след себе си единствено злочестини и беди. А и как би могло да произлезе нещо добро от избиването на собствените роднини? Каква полза от победа, ако приятелите ни и всички, които обичаме, лежат мъртви?“

Арджуна се свлече на колене. Не можеше да се бие. Различно бе, когато се бе изправил срещу Кауравите на полето край Вирата. Тогава не бе имал намерението да ги убива, искаше само да им даде урок. Този път обаче или Пандавите, или Кауравите нямаше да се завърнат у дома. Сълзи бликнаха от очите му, когато заговори на Кришна: „О, Говинда, за какво ми е царство, опустяло без близките ми? Като видях учителите, наставниците, племенниците си и толкова много други мили и скъпи хора, изправени насреща ми, жаждата ми да се сражавам напълно ме напусна. Дори те да желаят смъртта ми, аз не мога и да си помисля да ги убия. О, Джанардана, не бих ги убил дори и заради трите свята, какво да говорим за земята. Не виждам какво щастие ще ми донесе тази битка.“

Пот изби по челото на Арджуна. Дъхът му излизаше на тежки въздишки. Гледката на всички тези възрастни и почитани хора като Бхишма, Дрона, Шаля и Бахлика, които той нежно обичаше до един, го изпълваше с мъка. Многото млади принцове, синове на Кауравите и на съюзниците им, бяха като неговите синове и той изпитваше състрадание към тях. Дори синовете на Дхритаращра бяха за съжаление, тъй като бяха безразсъдни. Нима можеше да има някаква доблест в избиването им?

Арджуна се обърна умолително към Кришна: „Според мен ще се замърсим с грях, ако избием враговете си. Без съмнение наш дълг е да им простим. Дори и те да са загубили преценка за добродетелта поради алчност, самите ние не бива да забравяме религиозните принципи също като тях. Ако избием мъдрите си възрастни роднини, традиционните ритуали ще бъдат забравени, а те са толкова важни за религиозния живот. Лишено от традиции, цялото общество постепенно ще стане безбожно. Убивайки мъжете, ще оставим жените без закрила. Така те ще станат жертва на зли хора и ще се родят нежелани деца. Кой ще възпитава тези деца? О, Кришна, аз ще бъда отговорен за всички тези прегрешения в обществото и ще си заслужа вечно съществуване в ада.“

Арджуна основаваше аргументите си на ведическите писания и техните нравствени предписания. Той считаше, че избиването на роднини е очевидно неморално и особено погубването на по-възрастните, които бяха отговорни за поддържането на религиозните традиции в династията. Нямаше съмнение, че те в никакъв случай не бива да бъдат убивани, още повече пък в името на съмнителната кауза да се печелят богатства и царства.

Арджуна заплака: „По-добре Кауравите да ме убият, невъоръжен и без да се съпротивлявам, отколкото да вдигна оръжие срещу тях в името на собственото си щастие.“ Той захвърли оръжията си и се свлече на пода на колесницата.

Кришна гледаше все така с усмивка изтерзания си от мъка приятел. Каква неприсъща проява на неувереност у този безстрашен воин! Той отговори с твърдост в гласа: „Как можа така да се замърси умът ти в подобен критичен момент, Арджуна? Това не подобава на човек, който разбира истинските ценности в живота. То не води към извисяване, а към провал и позор. О, сине на Кунти, не се поддавай на подобно безсилие, не ти прилича. Изостави тази жалка сърдечна слабост и се изправи, о, победителю на врагове!“

Арджуна погледна изненадано Кришна. Какво искаше да каже? Просто така, с лекота, бе отхвърлил всичките му аргументи. Кришна никога не му бе давал неправилен, пагубен съвет. Той бе самото олицетворение на всички религиозни принципи. Арджуна бе объркан. Защо Кришна пренебрегваше всички морални съображения, които той бе изразил? Разбира се, за един кшатрия да се сражава и да наказва престъпниците винаги бе съответствало на дълга, но това не бяха обикновени престъпници. Бхишма, Дрона, Крипа и толкова много други бяха високо уважавани хора, следващи съвестно религиозните си задължения.

Все още разтреперан, Арджуна попита: „Мой скъпи Кришна, въпреки че е редно да се погубват порочни врагове, как бих могъл да насоча стрелите си срещу хора, заслужаващи дълбоката ми почит? По-скоро бих станал просяк, отколкото да спечеля земята с цената на техните животи. Въпреки че са заслепени от алчност, те все пак за мен са старейшини. Кой е религиозният принцип, който разрешава избиването им? И да спечелим войната, всичките ни придобивки ще са замърсени с кръвта им. Сега ми се струва, че победата няма да е по-добра от загуба. Победата и без това никога не е сигурна, но в този случай не е дори и желана. Нима бих могъл да живея, след като съм причинил смъртта на близките си? А ето ги, стоят изправени пред мен с вдигнати оръжия…“

Арджуна не виждаше изход от положението. Кауравите явно бяха решени да унищожат и него, и армията му. Въпреки всичко той не изпитваше желание да се сражава. Нито пък му се струваше правилно. Въпреки това неговите аргументи не бяха приети от Кришна. Какъв бе дългът му сега? Имаше само една личност, способна да му помогне. Той вдигна поглед към Кришна, който бе седнал спокойно, а изящните му ръце в ръкавици държаха юздите. Единствено с негова помощ Арджуна и братята му бяха оцелели през толкова много трудности. Кришна без съмнение бе най-мъдрият от всички. Той щеше да знае какво трябва да бъде направено.

Като реши да последва всеки съвет, който би му дал Кришна, Арджуна каза: „О, Кришна, объркан съм относно дълга си и изгубих цялото си самообладание поради сърдечна слабост. Навярно са ме обзели свидливи себични съображения, но съм неспособен да ги преодолея. В бедата си те умолявам, смили се и ми кажи кое ще бъде най-добро за мен. Сега аз съм твой ученик и душа, отдадена на тебе. Моля те, напътствай ме. Не виждам как да превъзмогна тази скръб. Дори да спечеля процъфтяващо царство, равно на рая на боговете, това не би уталожило скръбта ми. О, Говинда, аз няма да се сражавам.“

Арджуна замълча. Сега зависеше изцяло от Кришна. От другата страна на бойното поле Бхишма наблюдаваше с интерес самотната колесница на Арджуна насред двете армии. Защо той не бе на мястото си? И сякаш се бе свлякъл в колесницата си. Нещо ставаше между него и Кришна. Бхишма вдигна длан, за да спре войските си. Нима Кришна обмисляше някакъв последен отчаян опит да постигне мир на самото полесражение? Очевидно не. Раковините вече бяха прозвучали, сигнализирайки началото на битката. Но каквото и да правеше Кришна, Бхишма искаше да го уважи. Той реши да изчака, докато колесницата на Арджуна отново се оттегли в позиция, преди да даде заповед за атака. Юдхищхира също бе задържал армията си, така че нямаше нужда от неотложни действия.

Сега Кришна се усмихна още по-широко, поласкан от това, че Арджуна, скъпият му приятел, бе готов да го приеме за учител и наставник. Като вдигна дланта си в благословия, той каза: „Въпреки че цитираш думи от писанията, ти все пак тъгуваш за нещо, за което не си заслужава да се скърби. Мъдрите хора не оплакват нито живите, нито мъртвите. И ти, и аз, и всички събрани тук кшатрии винаги сме съществували и винаги ще продължим да съществуваме. Ние сме вечни души, преминаващи от едно тяло в друго. Дори в този живот наблюдаваме как тялото се променя, но личността си остава същата. По подобен начин и когато дойде смъртта, ще получим ново тяло. Един себеовладян човек не се обърква от тези промени.“

Коленичил в нозете на Кришна, Арджуна усети незабавно облекчение. Кришна бе проникнал до същината на въпроса, както винаги. Арджуна продължи да го слуша с внимание: „О, сине на Кунти, щастието и мъката постоянно идват и си отиват като зимата и лятото. Те възникват единствено от сетивните възприятия, Бхарата, и човек трябва да ги понася, без да се смущава от тях. Който е способен на подобно търпение, е достоен за освобождение от всички страдания. Великите пророци, познаващи истината, след внимателно изследване са стигнали до заключението, че душата и духовното битие са неизменни, докато временното материално тяло е ограничено и няма никаква истинна основа. Душата прониква тялото и е неунищожима. Никой не може да погуби неизмеримата и вечна душа, но за тялото е сигурно, че ще загине. Затова сражавай се, без да ти е жал за телата на близките ти, о, Арджуна.“

Арджуна много добре разбираше за какво говори Кришна. Душата без съмнение бе вечна; но нима това бе аргумент да се извърши убийство? Смъртта и последвалото я прераждане са болезнени изживявания за душата.

Изпълнен с обич към Арджуна и разбирайки съмненията му, Кришна добави: „Който мисли, че живото същество е убиец или може да бъде убито, няма истинско знание, защото душата нито убива, нито бива убивана. За душата никога няма нито смърт, нито раждане. Несътворена, неродена и вечна, тя не загива, когато тялото бъде убито. Като знаеш това, как би могъл изобщо някога да причиниш смъртта на някого? Истината е, че след края на тялото душата получава ново тяло, точно както човек си облича нова дреха, след като е хвърлил старата.“

Арджуна разбираше желанието на Кришна да го увери, че скъпите му близки няма да изгубят нищо. Унищожавайки телата им, Арджуна щеше да ги освободи от болката и страданието на настоящата им карма, а после щяха да получат ново начало в по-добри тела и навярно в по-висши сфери. Но Арджуна се тревожеше за божествените оръжия, които щеше да използва, страхувайки се, че те някак биха могли да навредят дори на душата.

Кришна отговори на това съмнение: „Не съществува оръжие, било то огън, ураган, или вода, способно да нарани или посече душата. Тя е неизменна и непроницаема за всички материални въздействия. Ведите описват душата като невидима, невъобразима и непроменима. Тялото е просто външната дреха на неунищожимата душа.“

Арджуна мълчеше. Макар да знаеше, че Бхишма и Дрона са вечни души, той все пак скърбеше при мисълта за смъртта им. Кришна вече му бе казал, че подобни нещастия са неизбежни и трябва да бъдат понасяни, но това не беше лесно.

Кришна се усмихна с обич на своя приятел: „Дори да вярваш, че аз-ът не е различен от тялото, пак нямаш причина да тъгуваш, силноръки. Тялото е материя, а физическите обекти винаги се създават и рушат. Кой мъдър човек скърби за неизбежните промени на материята, причинени от времето? В каквото и да вярваш, въздействието на времето не може да се спре. Смъртта следва раждането, а раждането на свой ред следва смъртта. Просто изпълнявай дълга си без негодуване, тъй като не можеш да измениш хода на времето, което в крайна сметка донася смърт за всички.“

Арджуна размисляше над думите на Кришна. Трудно бе да се проумее съществуването на душата. Ясно бе, че тя е безсмъртна и неунищожима, но истинската й природа си оставаше загадка.

Без да прави пауза, Кришна завърши своите наставления за душата: „Онези, които познават душата, я считат за удивителна. Ведите я описват като изумителна. Но дори хората, които са чули всички тези описания на душата, въпреки това не успяват да я проумеят. Все пак, потомъко на Бхарата, тя никога не може да бъде убита. Затова откажи се от тази безполезна скръб по своите близки.“

Кришна смени подхода си и започна да говори за страха на Арджуна, че би бил замърсен от грях, ако убие възрастните си роднини: „Ти си кшатрия, Арджуна, така че твой върховен дълг е да се сражаваш според религиозните принципи. Не се колебай. По-скоро използвай тази възможност, защото тя ти отваря вратите към по-висше съществуване. Не се ли сражаваш, ще си навлечеш грях, тъй като не изпълняваш дълга си. Така ще изгубиш доброто си име. Ще се опозориш, а за един почитан човек безчестието е по-лошо от смърт. Никой няма да си каже, че си се оттеглил от боя от състрадание. Ще си помислят, че си избягал от страх и ще престанат да те уважават. Нима би могло да има нещо по-болезнено от това?“

Като чу да поставят под съмнение верността към воинския му дълг, Арджуна се раздвижи неспокойно. Мисълта, че би могъл да постъпва греховно, бе болезнена, а мисълта за загубата на доброто му име бе просто нетърпима. Кришна продължи:

„В тази битка има две възможности: или ще паднеш убит и така ще постигнеш небесата, или ще победиш враговете си и ще спечелиш земята. Затова, сражавай се с твърда решителност. Такова е и моето желание. О, Партха, сражавай се, защото това е твой дълг, сражавай се без мисъл за щастие или нещастие, за печалба или загуба, за победа или поражение. Така никога няма да извършиш грях.“

Арджуна усещаше как сърцето му се разтваря да пие напътствията на Кришна. Кришна бе разсеял напълно страховете му, че ако се бие, ще извърши грях и ще страда. Всъщност греховно би било да не се сражава.

„Разказах ти някои основни истини за душата, о, сине на Кунти. Послушай, сега ще ти обясня за дейностите без стремеж към резултата, тъй като те освобождават от кармичните последици. Това е пътят на освобождението. Стъпил ли си веднъж на него, няма никога вече да пропаднеш отново в бездната на материалното битие. Онези, които са на този път, желаят единствено да служат на Бога и са решителни в изпълнението на религиозните си задължения. Тези, които търсят светско щастие обаче, непрестанно биват побеждавани от различни изкушения.

Единствено неинтелигентните хора са привлечени от онези части на Ведите, в които се говори за материално щастие. Жадувайки за сетивни удоволствия, разкош и власт, такива хора си мислят, че няма нищо друго в живота. Объркани от подобни желания, те са неспособни да съсредоточат ума си в йогийски практики. Не се оставяй да бъдеш привлечен от нищо в този свят, о, Партха. Освободи се от всички двойствености на щастие и страдание. Установен в себето, изостави тревогата си за материална печалба и сигурност.“

Арджуна осъзна, че аргументите, които бе изложил, се отнасяха единствено до материалното щастие. Въпреки че бе говорил, позовавайки се на силата на ведическата нравственост, ясно бе, че не бе разбрал в пълнота Ведите и крайната им цел. Имаше по-висши принципи и истини. Кришна продължаваше да ги разяснява:

„Ведите дават напътствия за постигане на материално щастие, Арджуна, но в наставленията им има и по-дълбок смисъл. Онзи, който познава този смисъл, може да осъществи всичките си желания, без да ги преследва едно по едно, точно както човек, стигнал до голямата река, не се нуждае повече от кладенци и езера. Най-великата цел в живота се постига, като действаш без желание за резултатите от дейността, а просто защото е твой дълг да направиш нещо. По такъв начин можеш да се установиш в йога без привързаност към успех или провал в действията си и така няма да бъдеш засегнат от грях. Дори последиците от миналата ти карма ще бъдат унищожени чрез такива действия. Тогава ще можеш да постигнеш върховното местоназначение, дивната обител на Бога, и завинаги да се освободиш от кръга на раждането и смъртта. Когато вече не те привличат обещанията за материална наслада, дадени от Ведите, и останеш удовлетворен единствено в себето, тогава ще пребъдваш в божествено съзнание, което води до вечно освобождение.“

Арджуна попита: „Как можем да разберем, че някой е в божествено съзнание, о, Кришна? Какви са признаците у такъв човек?“

„Такъв човек не се наслаждава на сетивни удоволствия, о, Партха. Той вкусва вътрешната си сладост. Никакви нещастия не го притесняват, нито пък каквото и да било земно щастие. Лишен от привързаност, страх и гняв, той е винаги настрана от двойственостите в този свят. Сетивата му са под пълен контрол, макар все още да изпитва сетивни желания. Умът му е съсредоточен в Бога и е винаги умиротворен. Не се занимава с обектите на сетивно наслаждение, които могат да отнесат ума дори на опитен йоги и така остава свободен от всякакви материални заблуди. Поради този себеконтрол, интелигентността му е несмущавана и той е винаги спокоен. О, Арджуна, онзи, чийто сетива не са под контрол, никога не е спокоен. Как би могъл тогава изобщо да постигне щастие?“

Арджуна бе объркан. Кришна препоръчваше йога, себеконтрол и умиротворение, а в същото време искаше от него да се сражава. Къде бе съвместимостта между двете? „О, Кешава, защо искаш от мен да участвам в тази ужасна война, щом считаш, че йога и непривързаността са по-добри? Несъмнено воюването изисква като мотивация желанието за победа. Объркан съм от напътствията ти. Моля те, кажи ми ясно какво ще е най-благотворно за мен?“

„О, безгрешни Арджуна, има две пътеки на освобождението. Едната включва отречение и търсене на познание, а другата — действие без материални желания. Човек не може да постигне съвършенство само чрез отречение, защото просто като спре да действа, той не се освобождава непременно от кармичните последици. Подтикван от природата си, човек е принуден да действа във всеки един миг, дори дейността да е само в ума му. Да се възпират сетивата, като същевременно се позволява на ума да мисли за сетивни наслади, е безсмислено, Арджуна. Това е като да се преструваш, че си йоги. Много по-добре е човек да използва интелигентността си, за да овладее сетивата и да действа без привързаност.“

Арджуна се замисли за своя случай. Дори да се откаже от битката и да остане настрана, умът му все пак щеше да действа. Той неминуемо щеше да продължи да мисли за Дурьодхана и порочните му постъпки и за това как на Юдхищхира му бе отнето царството. Тези мисли рано или късно щяха да го подтикнат към действие — да вдигне оръжие и да се сражава. Но как би могъл човек да се сражава без привързаност?

„Дейността трябва да се върши като жертва към Вишну, о, сине на Кунти. Това се нарича действие без привързаност. Всяко друго действие води до обвързване в този свят. Затова действай единствено за негово удовлетворение. Чрез подобно жертвоприношение човек може да постигне всичко нужно в живота, като същевременно напредва духовно. Само онзи, който е напълно себеудовлетворен няма нужда да извършва такава работа.“

Арджуна се замисли дали би могъл да бъде себеудовлетворен. Той вече имаше някаква опитност в йога и медитация. Нима наистина се налагаше да извършва дейности?

Кришна се усмихна: „Истински непривързаният човек не вижда причина да действа, но не вижда причина и да остава бездеен. Той изпълнява дейностите си единствено от чувство за дълг, без никакво желание за резултатите. Действайки по този начин, той накрая постига Върховния. Освен това показва верния път за останалите, защото каквото върши великият човек, обикновените хора го следват.“

Кришна мислеше за положението на Арджуна в обществото. Той бе високо ценен като водач и герой. Ако изоставеше задълженията си, дори да се допусне, че имаше възможността да го направи, тогава неподготвени хора биха му подражавали. Кришна напомни на Арджуна за прославения цар Джанака. Макар да бе всепризнат за дълбоко духовен човек, винаги пребиваващ в медитация върху Бога, Джанака въпреки всичко бе продължавал да изпълнява царските си задължения.

„Виж и самия мен, Партха. Ти познаваш идентичността ми, аз съм Върховният Бог на всички светове. Нима е нужно да правя каквото и да било? Въпреки това аз изпълнявам всичките задължения, присъщи за моята позиция, с изключително внимание. Не правех ли това, всичко в световете ще се обърка, защото хората щяха да последват примера ми.“

Арджуна знаеше, че Кришна изпълняваше съвършено задълженията си на цар и глава на семейство според ведическите предписания. Той бе съвършен пример.

„Онзи, който познава истината, разбира много добре разликата между материално действие, мотивирано единствено от сетивни желания, и действие, извършвано за удовлетворение на Бога. О, Арджуна, този Бог съм Аз. Затова сражавай се за мое удовлетворение — без желание за лична изгода, без претенции за собственост и същевременно с решителност. Онези, които действат единствено според моите напътствия, с пълна вяра в мен, постигат пълно освобождение. Които пренебрегват насоките ми обаче са неразумни и няма да намерят нито съвършенство, нито щастие.“

Арджуна виждаше смисъл в това. Винаги бе разбирал божествеността на Кришна и това познание бе много благотворно. Той и братята му винаги се бяха радвали на закрилата на Кришна; дори и в този миг той бе готов да влезе редом с тях в битка срещу враговете им. Защо тогава всички хора не следваха наставленията на Кришна? Арджуна изрази съмнението си: „Защо, скъпи Господи, хората не изпълняват религиозните си задължения?“

„Защото са завладени от похотта, най-страшния враг в този свят. От прекомерно желание за материални неща хората вършат грехове, без да виждат страданието, което ще последва. Похотта никога не се насища. Напротив, пламти като огън, а срещне ли разочарование, се превръща в гняв. Отдаде ли й се човек, достига до пълно объркване. О, Арджуна, трябва да възпреш желанието, владеейки сетивата си. Иначе то ще унищожи познанието и себереализацията ти. Чуй ме, сега ще ти опиша науката за жертвата и себеконтрола.“

Кришна каза на Арджуна, че знанието, което му излага, е много древно и че за първи път го е предал на слънчевия бог преди милиони години. Като чу това, Арджуна попита: „Как бих могъл да приема това за вярно, Кришна?! Та ти си роден в този свят едва наскоро.“

Кришна отговори: „И двамата сме имали безброй прераждания, о, Арджуна. Аз помня всички, но ти не помниш своите. Истината е, че никога не съм се раждал като обикновените хора. Тялото ми е трансцендентално и нито се променя, нито старее. Въпреки това изглежда така, че сякаш се раждам във всяка епоха. Идвам единствено за да възстановя религията и да спра нерелигиозността, Партха. По този начин избавям праведните и унищожавам демоните. Онзи, който разбира тази истина за мен, не се ражда повече в материално тяло. Тези, които приемат подслон в мен, ще се освободят от привързаност, страх и гняв и ще добият чиста и божествена любов към мен. Аз отвръщам съобразно вярата им, Арджуна. Всеки може да ме постигне.“

Кришна обясни, че се грижи за удовлетворяването на материалните желания на хората. Той е готов да даде на всекиго, каквото е пожелал: сетивно наслаждение или божествена любов. Той няма интереси в материалния свят и просто действа в съответствие с човешките желания според това кой какво е заслужил. Самият Кришна винаги е отвъд този материален свят. Знаейки това, всички освободени души в миналото са постигнали съвършенство, действайки единствено за удовлетворение на Кришна. Подобни действия не носят последици, тъй като той е върховната трансценденталност.

Но онези, които се отричат от дейността, без да посвещават отречението си на него, все още подлежат на кармични последици. Всичко, което човек върши по свое усмотрение, било то мотивирано от привличане или отблъскване, води до кармичен резултат.

След като описа различните видове жертвоприношения, Кришна каза: „Всички те би трябвало да водят до божествено познание — осъзнаването на собствената идентичност като вечен слуга на Върховния. Това знание е зрелият плод на мистицизма; то изгаря всички кармични последици. Действайки с такова разбиране, човек никога повече не трупа карма за постъпките си. Твоите съмнения възникват от незнание, Арджуна. Разсечи ги с меча на познанието. Въоръжен с йога, стани и се сражавай, о, Бхарата!“

Докато Кришна продължаваше да описва как се действа в преданост, Арджуна започна да разбира, че това е истинското отречение. Само чрез посветеност на всички дейности за удовлетворение на Бога, човек може да постигне истинска непривързаност. Кришна обясни, че действайки с подобно съзнание, човек постепенно достига до самадхи — състояние, в което винаги помни Върховния. Този вид йога е не по-малко ефективен от практикуването на аскетизъм и медитация; всъщност е по-лесен, тъй като да изостави всичко и да медитира на усамотено място би било трудно за светски човек като Арджуна. За негово облекчение Кришна изясни, че това не е необходимо. Освен това той увери Арджуна, че пътят на йога — веднъж поет — не може никога да бъде изгубен. Дори човек да не постигне успех в този живот, в следващия ще има възможността да продължи оттам, докъдето е стигнал.

След като бе утвърдил, че да се мисли постоянно за Върховния е крайната цел на йога, Кришна изясни собствената си позиция: „Именно аз съм този, който трябва винаги да бъде помнен, Партха. Няма истина по-висша от мен. Всичко почива в мен като перли, нанизани на конец. Аз съм сътворението и унищожението на всички светове. Хората са объркани от материални желания. Затова те не ме познават, тъй като съм отвъд този свят. Трудно е напълно да се преодолее привързаността към този материален свят и цялото му привличане. Единствено чрез отдаденост към мен това е възможно. Може да отнеме много животи на усилия в йога, докато човек най-после достигне до разбирането за мен. Много рядко се среща душа, постигнала подобно съвършенство. Поради недостатъчната си интелигентност повечето хора се задоволяват с обожание на по-незначителните божества. Други безумци пък смятат, че отвъд мен съществува някакво безличностно върховно битие. Поради дълбоко вкоренените си материални желания те никога не могат да ме разберат, макар аз да съм Богът, който познава всички живи същества.“

Арджуна се чувстваше насърчен от напътствията на Кришна. През целия си живот той бе мислил единствено за Кришна като за свой закрилник и най-добър приятел. Сега Кришна му казваше, че именно в това се състои съвършенството на съществуването. Висшето постижение в живота е да се помни Кришна в момента на смъртта и така да се достигне до вечната духовна обител.

Но това изискваше практика през целия живот. Арджуна слушаше, без да задава въпроси, как Кришна описва най-добрия начин да бъде помнен винаги.

„Това е царят на цялото познание, Арджуна, най-съкровената от всички тайни, съвършенството на религията. Единствен аз съм този, който трябва да бъде обожаван и на когото да се служи с любов. Неинтелигентните не разбират как така мога да приема човешки облик и да дойда в този свят. Те не познават духовната ми природа на Върховен Бог на всичко съществуващо. Мъдрите хора обаче напълно се вглъбяват в предано служене към мен. Те постоянно възпяват славата ми, устремени да ме удовлетворят с голяма решителност, покланят ми се и ме обожават с цялото си сърце. Аз винаги лично закрилям подобни хора. Благодарен съм на всекиго, който с обич ми поднесе листо, цвете или плод. Затова, посвещавай дейностите си на мен, о, сине на Кунти. Така ще постигнеш съвършенство. Това е висшето напътствие. Винаги мисли за мен, бъди ми предан, почитай ме и ме обожавай. По този начин, напълно потопен в мен, ти несъмнено ще дойдеш при мен, който съм крайната цел на живота.“

Арджуна сега гледаше приятеля си със смайване и обич. Върховният Бог бе станал негов колесничар. Това несъмнено бе доказателство за любящото му отношение към онези, които са му предани. Кой изобщо би могъл да разбере това? Кришна изглеждаше толкова човешки в този си облик. Нима хората можеха да повярват в божествената му природа?

Разбирайки съмненията на Арджуна, Кришна продължи: „Онези, които са ми предани, могат да разберат величието ми. Тъй като си ми скъп приятел, ще ти разкажа още за себе си. Дори боговете и великите мъдреци не могат да ме опознаят напълно, защото аз съм техният източник във всяко едно отношение. Аз съм изворът на всички неща, материални и духовни. Всичко произлиза от мен. Мъдреците, които разбират това, се заемат с предано и изпълнено с любов служене към мен. Мислите им винаги са устремени към мен и те извличат огромна наслада, докато разговарят за мен. На онези, които постоянно ми служат с любов, аз давам разбирането, посредством което да ме достигнат. Със сияйния факел на познанието унищожавам тяхното невежество.“

Арджуна нямаше съмнения за позицията на Кришна. Освен че бе чувал да го описват многократно безброй риши, той бе изпитал могъществото и величието му. Сега Кришна сам му го разкриваше. Арджуна бе поразен от благоговение. С допрени длани той коленичи пред Кришна и каза: „Ти си изначалният Бог, върховната обител, Абсолютната Истина. Нероден, вечен и неземен, ти си по-велик от най-великото; всички достояния са твои! Това се потвърждава от светци и пророци, такива като Нарада, Асита, Девала и Вясадева, а сега и ти сам ми го заявяваш. О, Кришна, напълно приемам за истина всичко, което ми каза. Никой не може да те познае, дори боговете и асурите. Единствен ти можеш да познаеш себе си посредством своята енергия, о, Господи на всички същества, Бог на боговете, Господарю на вселената!“

В изблик на божествена любов, Арджуна помоли Кришна да му разкаже повече за себе си: „Кажи ми, как проникваш всички светове, о, Върховни? Как можеш да бъдеш помнен и опознат? Моля те, разкажи ми подробно за мистичното си могъщество и съвършенства. Никога няма да се уморя да слушам тези описания. Жадувам да вкусвам нектара на думите ти все повече и повече.“

„Съвършенството ми е безгранично, Арджуна. Затова ще ти разкажа само за най-важното.“

Кришна обясни, че макар неговата енергия и могъщество да са основата на всичко, ще разкаже само за най-важните проявления, чрез които би могъл да бъде помнен. Той каза на Арджуна, че е Вишну сред боговете, слънцето сред планетите, Шива сред Рудрите и Меру сред планините. Обрисува се по много начини, разкривайки на Арджуна присъствието си във всичко. Завършвайки, той каза: „Знай, че всичко величествено, красиво и славно произлиза едва от искрица от моето великолепие. Има ли нужда от по-подробно описание? С най-малката частица от себе си аз прониквам и поддържам цялата вселена.“

Сълзи се стичаха от очите на Арджуна. Като си спомни колко често се бе шегувал с Кришна сякаш с равен, той каза със задавен глас: „А аз в илюзията си съм вярвал, че си човек като мене! Сега тази заблуда се разсея. Убеден съм във върховенството ти. Но има много, които няма да повярват в тази истина, о, най-велики. Затова моля те, разкрий се в цялото си великолепие. Аз също копнея да видя дивния облик, в който проникваш и поддържаш световете. Ако съм способен да го съзра, Господи, моля те, покажи ми го сега.“

Кришна се съгласи: „Тогава виж мистичното ми могъщество, о, сине на Кунти. Съзерцавай моите стотици хиляди божествени и многолики форми. Мой скъпи Арджуна, ще ти даря божествено зрение, тъй като не можеш да ме видиш с тези очи. Виж, о, най-добър от Бхаратите, всичко, което искаш да видиш и което би искал да видиш в бъдеще. Всичко подвижно и неподвижно е тук, събрано в едно.“

Пред очите на смаяния Арджуна Кришна разкри вселенската си форма. В Хастинапура той я бе показал само частично, но този път я прояви напълно. Арджуна едва успя да обгърне с поглед тази необятна форма с неизброими усти и очи. Имаше безброй прекрасни накити и държеше много божествени оръжия. Облечен в небесни одежди и украсен с райски гирлянди, той бе удивителен, сияен, безграничен, разпростиращ се навсякъде. Сякаш стотици хиляди слънца бяха изгрели едновременно в небето.

Арджуна усети как косите му настръхват; той се поклони и поднесе безброй молитви към Кришна. В божествената му форма той виждаше всички богове начело с Брахма и Шива, наред с ришите, сиддхите и нагите. Всички небесни създания присъстваха вътре в него, виждаха се световете до един, не липсваше нищо.

Без да може да вдигне очи към тази вселенска форма, Арджуна каза: „О, безгранични, тази твоя необятна форма е поразителна и в същото време ужасяваща. Виждам всички богове и мъдреци изправени пред теб, отдавайки молитви. И те като мен са уплашени, скъпи Господи. Виждайки това страховито проявление, аз изгубих душевния си покой и способността си за преценка. Не мога дори да погледна твоите хиляди пламтящи, подобни на самата смърт лица. Всички воини и от двете армии сякаш се втурват в ужасяващите усти на тези лица. Ти унищожаваш хората до един, както и всичко останало. Цялото творение потъва в устата ти като молец в пламтящ огън. Покривайки необятната вселена, ти блестиш в непоносими, изпепеляващи лъчи.“

Арджуна цял трепереше: „О, Боже на боговете в такъв ужасен облик, моля те, кажи ми кой си и каква е мисията ти.“

Гласът на Кришна сякаш отекна от всички страни, когато отговори: „Аз съм Времето, Партха, страшният унищожител на всички светове. С изключение на теб, братята ти и няколко воини всички останали ще загинат в тази битка. Това ще се случи, независимо дали се сражаваш, или не, Арджуна. Затова изпълни воинския си дълг и ще станеш инструмент на моето желание. Бхишма, Дрона и всички герои на Куру вече са мъртви. Така че сражавай се без страх, Арджуна, и спечели славна победа.“

* * *

Седнал пред Дхритаращра, Санджая стана свидетел на всичко, което се случваше между Арджуна и Кришна. Той го описваше в детайли на слепия цар, повтаряйки му точните думи и на двамата. Царят бе смаян, чувайки за дивното величие на Кришна. Докато Санджая се опитваше да опише вселенската форма, сърцето на Дхритаращра се сви. Нима биха могли синовете му да се изправят срещу подобна сила и да оцелеят?! Ето, Кришна казваше, че всички герои на Куру вече са мъртви според божествената подредба. Нима можеше да е вярно? Беше ли Кришна наистина способен да направи подобно предсказание? Изглеждаше, че не всичко е в негови ръце. Но нали сам бе дошъл в Хастинапура да търси мир и не бе успял? Може би и желанието му да види Пандавите победители в тази война няма да се осъществи.

Санджая предаде на царя какво бе казал Арджуна на Кришна, след като бе чул, че всички воини ще бъдат избити: „Всичко това е справедливо, Господи. Ти си закрилник на праведните и съвършени същества, и унищожител на атеистите и демоните. Това е за благото на всички, защото по този начин дори демоничните хора ще се осъзнаят. О, всемогъщи, всички трябва просто да отдават почитания на теб. Ти си най-висшата истина. Знаейки всичко, ти си всичко, което има да бъде узнато. Покланям се пред теб отново и отново. Поднасям ти изцяло почитта си, Боже! Ах, колко съм те пренебрегвал досега! Моля те, прости ми! Без да зная славата ти, аз съм лежал с теб на едно легло, шегувал съм се с теб и със сигурност съм те оскърбявал в безразсъдството на обичта си. О, непогрешими, моля те, извини ме, както бащата прощава на сина си, както любимият прощава на любимата си.“

Санджая седеше със затворени очи, съзерцавайки сцената. Той видя как Арджуна се покланя в нозете на Кришна. След като се изправи, Пандава каза: „О, всемогъщи, виждайки тази форма, която никога преди не съм виждал, умът ми се изпълни със страх. Умолявам те, бъди милостив и ми позволи да видя формата ти на Вишну с четири ръце и божествени украшения.“

Кришна отговори: „Аз с радост ти показах тази върховна вселенска форма посредством духовната си мощ. Никой друг не я е виждал и няма начин да бъде видяна, Арджуна. Ти се смути и уплаши от този мой ужасяващ облик. Нека го скрия. Виж сега формата ми на Нараяна и се успокой.“

Кришна отдръпна вселенската си форма и Арджуна видя пред очите си красивия образ на Нараяна с четири ръце, държащи раковина, диск, боздуган и лотос. След това и тази форма се промени в изначалния, двурък облик на Кришна, от който произхождат всички останали.

Арджуна дойде на себе си и се почувства окуражен. Кришна му каза: „О, Партха, въпреки че вселенската ми форма е трудно да бъде видяна, много по-трудно е да се познае истинският ми облик. Боговете винаги търсят възможността да ме видят такъв, какъвто ме виждаш сега. Този мой образ е най-съкровеният и може да бъде познат само чрез неотклонно предано служене. Това е единственият начин човек да проникне в мистериите на разбирането за мен.“

Докато Санджая повтаряше думите на Кришна пред Дхритаращра, царят научи за бхакти-йога, преданото служене. Първо Кришна обясни, че има два вида трансценденталисти: такива, които почитат непроявения Върховен Брахман — вечната духовна енергия, от която е изтъкано цялото съществуване — и такива, които почитат личностния облик на Кришна.

„От двата вида, онзи, който съсредоточава ума си върху личностния ми облик, обожавайки ме с вяра и любов, бива считан за най-съвършен. За другата група напредъкът в духовния живот е труден, въпреки че те в крайна сметка също ще стигнат до почитта към мен, когато осъзнатостта им узрее. Истината е, Арджуна, че аз съм основата и изворът на безличностния Брахман. Затова обожавай единствено мен. Аз бързо избавям своите предани от страшния океан на раждането и смъртта. И после те заживяват с мен в съвършено щастие завинаги.“

После Кришна обясни как да се практикува бхакти-йога стъпка по стъпка. След като описа качествата, притежавани от съвършения практикуващ в бхакти, той заговори за материалната природа и съзнанието. Чрез описания на познаващия, познанието и полето на познание, Кришна обясни подробно как прониква материалната енергия и как сам е Свръхдушата във всяко живо същество. Така той увери Арджуна в пълната си способност да закриля и избавя своите предани.

От напътствията на Кришна Арджуна разбра, че живото същество само причинява своето щастие и страдание. Поради желанието си да бъде независимо от Бога, то попада в материалната енергия. После, свързвайки се с различни аспекти на материята, се оплита все повече и повече, привлечено от разнообразните форми на физическо наслаждение. Така е принудено да се ражда в различни форми на живот. През цялото време Свръхдушата го придружава като свидетел на всичките му действия. Богът наблюдава и разрешава постъпките на живото същество. Ако то се обърне към него, бързо може да се спаси от материята.

Кришна продължи: „Онези, които са способни да осъзнаят разликата между тялото и душата, и които виждат Свръхдушата, са достойни да достигнат върховната духовна обител. Такива личности никога не пропадат в този свят, макар че продължават да действат в него.“

Арджуна искаше да узнае как душата въобще е попаднала в клопката на материята. Кришна обясни това подробно. Посредством това знание човек щеше да успее да се освободи от материалната енергия. Арджуна попита какви са качествата на онзи, който е постигнал пълно освобождение от материалните окови, и Кришна даде изчерпателно описание, завършвайки с думите: „Онзи, който се заеме напълно с предано служене към мен, независимо от обстоятелствата бързо се освобождава от материалната енергия и се издига до нивото на трансценденталността.“

Арджуна разбираше, че освобождението от материята не означава напускане на материалния свят. То означаваше да се освободиш от материалното привличане и от привързаността към физическите неща и да действаш единствено за радост на Бога. В такова настроение трябваше да се сражава Арджуна. Кришна подробно допълни първоначалното си напътствие към него да се сражава без материална привързаност.

След като разказа на Арджуна за благоприятния път на бхакти-йога и какви качества притежава следващият този път, Кришна продължи с описание на атеистичните хора, които все повече се отдалечават от Бога: „Такива хора са потънали в самонадеяна гордост и лъжлив престиж. Подтиквани от похот и алчност, те считат, че задоволяването на сетивата е най-важната необходимост в живота. Объркани от различни притеснения, обвити в мрежи от илюзия, те силно се привързват към физическите наслади и пропадат в ада. След това се раждат във всевъзможни низши, противни форми на живот в резултат на собствените си греховни желания. Онези, които пренебрегват наставленията на писанията и действат по каприз, в крайна сметка постигат само нещастие.“

Кришна завърши напътствията си към Арджуна, описвайки как човек може да работи в дух на отречение: „В такова настроение, Арджуна, сражавай се! Този, който не е мотивиран от фалшивото его да счита себе си за тялото, чиято интелигентност не е заплетена в материални пресмятания за печалба и загуба, дори и да убива хора в този свят, всъщност не убива, нито е обвързан от действията си. От друга страна, онзи, който избира да не убива на основата на материална пресметливост, е мотивиран единствено от фалшивото си его и се обвързва с греховни последствия.“

Арджуна кимна. Той разбра: колебанието му да се сражава бе породено от невежество. Всичките му съображения бяха себични. Виждайки скъпите си близки пред себе си, той бе забравил истинската си духовна природа и се бе оставил да бъде надмогнат от материална привързаност. Сега Кришна бе пробудил по-висшата му интелигентност. Той и всички тези царе на бойното поле бяха вечни слуги на Бога; най-висшият им дълг бе да му отдават изпълнено с любов служене. Същият този Бог стоеше сега пред Арджуна и искаше от него да се сражава. Действайки в съответствие с напътствията на Кришна, той щеше да достигне съвършенство, да се освободи от материалните окови и да отиде във вечната духовна обител.

Като видя, че Арджуна разбира наставленията му, Кришна каза: „Тъй като си ми много скъп приятел, аз в пълнота ти изложих цялото духовно познание. Размисли над него и направи онова, което пожелаеш. Окончателният ми съвет е просто да ми се отдадеш и да действаш, за да ме удовлетвориш. Това е върховната нравственост. Няма нужда да се взима под внимание никакъв друг религиозен или йогийски процес. Действаш ли по този начин, аз винаги ще те предпазвам от греховни последици. Не се страхувай.“

Кришна погледна към Арджуна, който седеше в нозете му: „Кажи ми сега, о, сине на Кунти, изслуша ли всичко внимателно? Разсея ли се илюзията ти?“

Арджуна се изправи в колесницата и взе своя Гандива: „Мой скъпи Кришна, илюзията ми ме напусна и по твоя милост възвърнах паметта си. Сега съм изпълнен с решителност и свободен от съмнения. Ще действам според божествените ти напътствия.“

Седнал пред Дхритаращра, Санджая каза: „Слушайки разговора между тези две велики души, аз чувствам как косата ми настръхва — толкова дълбок и проникновен е смисълът му и така силно вълнува сърцето ми! Като си спомням дивния образ на Кришна, аз се радвам отново и отново. Където и да се намират Кришна — господарят на целия мистицизъм — и Арджуна — най-великият стрелец с лък, там със сигурност ще има богатство, победа, необикновена сила и нравственост. Такова е моето мнение.“

Дхритаращра не каза нищо. Пророкуването на Санджая несъмнено щеше да се сбъдне. Старият цар мислеше как би могло изобщо да има надежда за синовете му, но въпреки всичко не можеше да спре да се надява, че те някак ще спечелят войната. Това бе странно. Макар интелигентността му да приемаше очевидния факт, че нито Кришна, нито онези, които са заели страната му, могат да бъдат победени, привързаността към синовете му се надигаше и надмогваше неговата интелигентност. Вътрешният конфликт, който го измъчваше, бе сам по себе си война. Той не можеше нито да си почине, нито да поспи, въпреки че се чувстваше и емоционално, и физически изчерпан. Дочутите наставления на Кришна към Арджуна донякъде го бяха облекчили, макар че положението на синовете му бе започнало да изглежда още по-безнадеждно. Той седеше, уловил главата си с ръце, докато Санджая започна да описва началото на войната.

5.
Войната започва

Воините от армията на Пандавите наблюдаваха и изчакваха, докато Арджуна разговаряше с Кришна. Той явно бе завладян от неувереност. Несъмнено гледката на скъпия му дядо и любимия му учител го бе изпълнила с колебание. Сега той сякаш бе възвърнал решителността си и стоеше изправен в готовност на колесницата си, вдигнал високо Гандива. Пандавските воини нададоха силен вик, надуха раковините и забиха барабаните си. Рогове и тръби заечаха безспир.

В небесата се насъбраха много риши, сиддхи и други небесни създания, които желаеха да наблюдават битката. Те се взираха с удивление в колесницата на Арджуна, поразени, че Кришна му е станал колесничар.

Виждайки, че битката всеки момент ще започне, Юдхищхира свали ризницата си и слезе от своята колесница. Братята му и воините му го видяха да се отправя към Кауравите. Какво бе намислил? Нима внезапно бе решил да бъде смирен и да подари безкръвна победа на войските на Куру? Всичките му братя започнаха да викат след него, питайки го какви са намеренията му, но царят не се обърна и не отговори. Невъоръжен и беззащитен, той вървеше право към колесницата на Бхишма.

Кришна пришпори белите коне на Арджуна и колесницата се приближи към тези на Бхима и близнаците: „Знам какво е намислил брат ви — каза той. — Той иска да отдаде почитания на учителите си, преди да трябва да се бие с тях. В древните писания се казва, че онзи, който първо поднесе уважението си на своите старейшини и учители, преди да се сражава с тях, печели победа.“

Докато Юдхищхира вървеше към Бхишма, откъм войските на Пандавите се чуваха викове „Уви!“, тъй като си мислеха, че пред лицето на такъв страховит враг той бе решил да не се сражава. Синовете на Дхритаращра решиха, че Юдхищхира се е уплашил: „Вижте този опозорен окаяник — разсмяха се те. — Обзет от ужас, той отива при Бхишма да го моли за милост.“ Без да обръща внимание на присмеха им, Юдхищхира застана пред Бхишма, който бе слязъл от колесницата си, виждайки приближаващия Юдхищхира. Пандава се поклони и докосна нозете на Бхишма: „О, непобедими, отдавам ти почитта си — каза той. — Ще се сражавам с теб. Моля те, дари ми разрешението и благословията си.“

Бхишма се усмихна и вдигна дясната си длан: „О, владетелю на земята, о, велики Царю, ако не бе дошъл при мен така, щях да те прокълна с поражение. Толкова ме зарадва, мили синко! Благославям те да се сражаваш и да победиш! Поискай си някакъв дар, сине на Кунти — всичко каквото пожелаеш. Уви, хората са роби на богатството, но то не робува на никого. Аз съм окован от съкровищата на Куру и като някой безсилен човек — ето ме, стоя изправен срещу теб за бой, макар да знам, че каузата ти е справедлива. Кажи ми, скъпо дете, какво желаеш от мен.“

Юдхищхира почувства как сълзите бликват от очите му: „О, мъдри, като ми желаеш доброто, моля те, погрижи се за интересите ми. Изпълни дълга си и се сражавай за Куру. Това е, което искам.“

Бхишма беше натъжен: „Въпреки че трябва да се бия за враговете ти, Царю, кажи ми какво мога да направя за теб?“

Юдхищхира допря длани и сведе глава: „Има едно нещо, което ще поискам, господарю. Кажи ми как бихме могли да сразим тебе, който си непобедим. Ако виждаш каквото и да било добро в това, моля те предай ми това знание за моя полза.“

Бхишма стоеше изправен със своя огромен, посребрен лък в ръка. Макар и в дълбока старост, тялото му все още бе внушително в блестящата си сребристо-златиста ризница. Той постави длан на рамото на Юдхищхира: „О, потомъко на Бхарата, не познавам човек, способен да ме победи в бой, дори да е предводителят на небесните създания. Часът на смъртта ми още не е ударил. Ела и ми задай същия въпрос някой друг път.“

„Така да бъде.“

Юдхищхира отново се поклони пред дядо си, после се отдалечи. Проправяйки си път сред редиците любопитни войници, той тръгна към Дрона и като обиколи колесницата му, каза: „О, непобедими, кажи ми как мога да се сражавам с теб, обичния си учител, без да извърша грях. Как да успея да победя враговете си, велики брамине?“

Също като Бхишма и Дрона отговори: „О, Царю, ако беше пропуснал да дойдеш при мен, щях да те прокълна с поражение. Доволен съм от теб, безгрешни. Имаш разрешението ми да се сражаваш. Дано победата бъде твоя. Моля те, кажи ми какво мога да направя за теб? Искам да ти дам някаква благословия. Уви, не мога да се бия на твоя страна, тъй като съм роб на богатството на Куру, но ще се моля за победата ти.“

Очите на Юдхищхира отново се напълниха със сълзи, като долови обичта в гласа на Дрона. Колко жестока бе съдбата, която го принуждаваше да се бие срещу скъпия си възрастен учител!

Но трудно щеше да бъде победен Дрона. Въпреки че бе остарял, енергията му бе сякаш неизтощима и той все още можеше да изстрелва неспирни потоци стрели от своя огромен лък. Освен това познаваше тайните на всички божествени оръжия. Юдхищхира не можеше да си представи как изобщо някой би могъл да се приближи към него в боя. С дълбока почит той каза: „О, брамине, моли се за мен и ми кажи какво е най-добро за мен. Сражавай се за Куру с цялата си мощ. Това е желанието ми.“

Дрона погледна с обич своя ученик. Въпреки че не бе физически толкова могъщ като Арджуна или Бхима, Юдхищхира бе силен в способността си да стои твърдо на пътя на добродетелта. Дрона хвърли поглед към колесницата на Арджуна през бойното поле: „О, Царю, победата ти е сигурна. Имаш Кришна за съветник, а справедливостта е винаги с него. Където е Кришна, там несъмнено трябва да бъде и победата. О, сине на Кунти, върви и се сражавай уверено. Какво друго да ти кажа?“

„Моля те, кажи ми как можеш да бъдеш победен, силноръки?“ помоли Юдхищхира.

„Докато аз съм в боя, няма да постигнете победа, Царю. Затова търсете начин да ме убиете при първа възможност. Но не съществува такъв, който да ми устои, ако се сражавам. Нито човек, нито небесно същество може да застане насреща ми, когато съм разгневен и изстрелвам неспирни порои стрели във всички посоки. О, Бхарата, единствено когато сваля оръжията си и се приготвя да умра, отдръпнал сетивата си, ще можете да ме убиете. Това е истината. Чувайки нещо съкрушително от надежден източник, аз ще захвърля оръжията си и ще спра да се сражавам.“

Юдхищхира се поклони пред наставника си и размисляйки над думите му, се приближи до колесницата на Крипа. След като поднесе почитта си на възрастния брамин воин, той каза: „О, учителю, единствено с твое разрешение бих могъл да се сражавам, без да извърша грях. Моля те, разреши ми да вляза в бой, за да разгромя враговете си.“

Също както Бхишма и Дрона Крипа отговори, че несъмнено би прокълнал Юдхищхира да бъде победен, ако не бе дошъл да помоли за разрешението му. Той също съжаляваше, че е задължен на Кауравите. Изразявайки неспособността си да се сражава на страната на Пандавите, и той попита Юдхищхира какво друго би могъл да направи за него.

Докато стоеше пред Крипа, Юдхищхира усети, че сърцето му ще се пръсне. Най-напред Бхишма, после Дрона, а сега и Крипа — и тримата му бяха като бащи, като братя. Още от детството си, откакто младите Пандави бяха дошли в Хастинапура, тези трима възрастни хора ги бяха отглеждали и възпитавали с най-голяма грижа и обич. Той не можеше да си спомни и една лоша дума или действие от тяхна страна. А сега трябваше да отива при тях и да ги моли да му кажат как могат да бъдат убити. Юдхищхира стоеше с наведена глава. Гърлото му се бе свило и не можеше да промълви и дума.

Разбирайки състоянието му, Крипа каза: „О, Царю, никой не може да ме убие. Като знаеш това, върви и спечели победа.“

Бащата на Крипа, Гаутама Риши, му бе казал, че ще бъде непобедим в бой. Затова той посъветва Юдхищхира да не влага усилия в опити да го победи. Като вдигна дясната си ръка за благословия, Крипа продължи: „Всеки ден като ставам от сън, ще се моля за победата ти. Обещавам ти. А сега върви и постигни желанията си.“

Накрая Юдхищхира отиде при Шаля. След като поиска разрешението му да се бие срещу него, той застана с допрени длани, вдигнал поглед към вуйчо си. Шаля тъжно каза: „Богатството на Куру ме превърна в техен роб. Какво бих могъл да направя за теб при тези обстоятелства? Искам да ти даря благословия, тъй като дойде така смирено пред мен. Какво ще си пожелаеш?“

Юдхищхира му напомни за обещанието му да обезкуражи Карна, когато настане време той да се сражава срещу Арджуна.

„Така ще бъде — отговори Шаля. — Върви и се бий. Ще се моля за победата ти.“

Юдхищхира се поклони пред Шаля, а после се върна при армията си. Като видяха уважението и почитта, които бе проявил към по-старшите, дори Кауравите го възславиха. Викове: „Браво! Прекрасно!“ се чуваха и от двете страни. Като мислеха за благородните качества на Юдхищхира и братята му, войниците скърбяха.

След като отново се бе качил на колесницата си и бе облякъл ризницата си, готов за бой, Юдхищхира се провикна към Кауравите: „Ако някой сред вас желае да избере нашата страна, ще го считаме за свой съюзник. Нека дойде при нас.“

Последва мъртва тишина; никой не помръдна. После изведнъж от редиците на Кауравите излезе колесницата на Юютсу: „Аз ще се бия за вас — извика той. — Ще ме приемеш ли, безгрешни?“

„Ела, ела — отговори Юдхищхира. — Сражавай се редом с нас срещу своите неразумни братя. О, Юютсу, приемаме те в редиците си. Изглежда, че нишката на рода на Дхритаращра, също както и погребалните приношения за целия род, ще останат твоя грижа. О, Принце, приеми ни така, както ние приемаме теб. Яростният безумец Дурьодхана няма да оцелее.“

Под звучащите барабани и цимбали Юютсу премина към страната на Пандавите. Дурьодхана се вторачи с мълчалив гняв в своя полубрат. Юютсу никога не бе споделял ненавистта му към Пандавите. Това бе достатъчно очевидно от честите несъгласия помежду им. Но как се осмеляваше да изостави семейството си в час на най-страшна нужда? Той щеше да съжалява за безразсъдното си решение.

Като видяха, че моментът за битка е настъпил, воините и от двете страни завикаха екзалтирани. Сега те щяха или да загинат и да се издигнат в райските сфери, или да бъдат победители. Под звуците на хилядите раковини, тромпети и барабани, воините се втурнаха едни срещу други с вдигнати оръжия. Земята трепереше и облаци прах се издигаха в небето, докато те се носеха, подобни на два огромни бушуващи океана, връхлитащи един върху друг. Виковете на Бхима се издигаха над грохота, докато препускаше начело на пандавската войска, ревейки като бик. Като чуха виковете му, заглушаващи всички останали звуци, кауравските войници се уплашиха. Конете и слоновете започнаха да изпускат урина и изпражнения, разтреперани в галопа си. Синовете на Дхритаращра, обзети от ужас, гледаха как Бхима лети насреща им, въртейки боздуган над главата си и се смее на уплашените си врагове. Най-после бе настанал часът. Най-после щеше да успее да освободи цялата ярост на гнева си.

Кауравите се окопитиха и като събраха кураж, нададоха собствените си бойни викове, размахвайки лъковете си във въздуха. Те обкръжиха Бхима и започнаха да изстрелват по него змийските си стрели. Като се смееше, докато някои от стрелите се удряха в бронята му, и отбиваше други с боздугана си, Бхима отблъсна атаката им. Той отвърна с хиляди от своите стрели, разпръсвайки кауравските принцове във всички посоки.

Абхиманю и синовете на Драупади заедно с Накула, Сахадева и Дхрищадюмна препускаха един до друг и се врязаха във войската на Кауравите, сипейки навсякъде стрели.

Нито една от двете страни не се разколеба, нито се отказа от битката, докато хвърляха едни по други оръжията си. Тътенът на тетивата, удряща по кожените ръкавици, се чуваше отвсякъде. Небето беше изпълнено с летящи стрели. Копия, пики и железни гюлета падаха с хиляди сред двете армии. Кънтене на раковини, лъвският рев на воините, тежкият ход на пехотата, конско пръхтене, сблъскващи се оръжия, грохот на колесници, звънтене на камбанки, нанизани около шиите на слоновете, тромпети и барабанни удари се смесваха в звук, каращ косите да настръхнат. Воините се втурваха напред с безразсъдство.

Арджуна незабавно се изправи срещу Бхишма. Той изстрелваше с лекота безброй стрели по него, но Бхишма ги контрираше до една, отвръщайки на Арджуна с безчет свои. Макар и пронизван от стрелите на Бхишма, Арджуна не трепна, нито пък успя да помръдне Бхишма със смъртоносните си стрели. Двамата герои стреляха един по друг, докато битката бушуваше наоколо им.

В разгара на сражението небето засвятка в пурпурно и синьо, тъмни облаци изляха порои от плът и кръв над полето. Изви се ураганен вятър, носещ камъни, които заваляха по войските. Отекна гръмотевичен тътен, мълнии заудряха земята.

Могъщите воини на колесници се биеха с други воини на колесници, пехотинците се сражаваха с пехотинци, а ездачите — с ездачи. Воините търсеха враговете, които бяха избрали. Бхима нападна Дурьодхана; Сахадева излезе срещу Шакуни, а Дхрищадюмна се изправи срещу Дрона. Когато и други царе и кшатрии им се притекоха на помощ, битката се превърна в обща и оръжията летяха навсякъде.

Сред армиите и от двете страни имаше дивизии от ракшаси. Гхатоткача водеше ракшаски ескадрон на страната на Пандавите, а могъщият Аламбуша предвождаше ракшасите на Кауравите. Тези зловещи създания сътвориха страшно клане сред войниците, хвърляйки своите секири и копия.

Воините се сражаваха сякаш обладани от демони. Не се виждаше нищо. Сред настаналото объркване, бащите не разпознаваха синовете си, нито братята — братята си, нито приятелите — приятелите си. Чичовци съсичаха племенниците си, братовчеди убиваха братовчедите си. Мъжете се посичаха един друг с мечове, боздугани с шипове и тежки ятагани. Реки от кръв течаха по земята, носейки отсечени и осакатени крайници. Колесници се сблъскваха с колесници, разбивайки се на парчета; слонове се втурваха срещу слонове, мушкайки се с обвитите си в стомана бивни.

Полесражението заприлича на Ямалока, обителта на Смъртта. Хората крещяха от болка като души, прокълнати на вечен ад. Навсякъде лежаха купища трупове на убити воини и животни. Из въздуха свистяха секири и мечове, облени в кръв. Тътнеше неспирният глух звук от удари на тежки боздугани и бързи стрели в човешки тела.

Бхишма се сражаваше яростно. Високият му флаг с изрисувано палмово дърво и пет ярки звезди се носеше из армията на Пандавите, оставяйки след себе си диря от трупове и разбити колесници. С безпогрешните си стрели той отсичаше главите и крайниците на онези, които излизаха насреща му. Старият герой на Куру сякаш танцуваше върху колесницата си, докато се въртеше насам-натам, обтегнал лъка си. Смъртоносните му стрели излитаха с такава сила, че пронизваха дори могъщите слонове в жизнените им органи, поваляйки ги с грохот на земята.

Виждайки унищожението, причинено от Бхишма, Абхиманю се понесе насреща му, крещейки предизвикателно. Пет герои махаратхи охраняваха Бхишма, но Абхиманю ги атакува до един. Изстрелвайки стрели, летящи с ослепителна бързина, той удържа защитниците на Бхишма, като същевременно го нападна. С една безпогрешно насочена стрела разсече лъка на стареца на две. Други три събориха флага му, който се сгромоляса на пода на колесницата.

Виждайки ловкостта на Абхиманю, дори небесните обитатели се възхитиха. Като го гледаха, воините решиха, че той по нищо не отстъпва на баща си. Лъкът му, чиято тетива тътнеше също като Гандива, приличаше на огнен кръг, когато изстрелваше неспирно стрелите си. Докато принцът — красив като млад полубог — се въртеше на колесницата си, стрелите сякаш излитаха от лъка му едновременно във всички посоки.

Бхишма се съвзе от атаката и на свой ред нападна, ранявайки сина на Арджуна с девет стрели, а после с още три разкъса знамето му. Критаварма, Шаля и Крипа, които бяха сред защитниците на Бхишма, едновременно нападнаха Абхиманю, но той дори не трепна, отблъсквайки атаката им, като в същото време продължаваше да обстрелва стареца. Воините, станали свидетели на битката, до един възславиха храбростта на Абхиманю с викове „Браво! Слава на храбростта ти!“

Бхишма обсипа сина на Арджуна с хиляди стрели. С нарастващата ярост на атаката му няколко други герои от Пандавите, начело с Бхима, се притекоха на помощ на младия воин. Те до един насочиха оръжията си към Бхишма. Ни най-малко притеснен, той отвръщаше на всички тях с дългите си златисти стрели.

Принцът на Вирата, Бхуминджая, също дойде да помогне на Абхиманю. Шаля го атакува и между двамата воини се завърза жестока битка. Бхуминджая яздеше огромен слон и се втурна към Шаля с вдигната пика. Слонът стъпи с крак върху ярема на колесницата на Шаля, изпотъпквайки до смърт четирите му коня. Застанал на неподвижната си колесница, Шаля извади голямо стоманено копие и го хвърли по Бхуминджая с цялата си сила. То прониза ризницата му и потъна в гърдите му. Принцът падна безжизнен от слона, а ножът и пиката се изплъзнаха от ръцете му. Шаля скочи от колесницата си с вдигнат меч и отсече хобота на слона. Докато мощният звяр падаше мъртъв, той бързо се качи на колесницата на Критаварма, възхваляван за героизма си от всички присъстващи воини.

Братът на Бхуминджая, Швета, видя как Шаля уби брат му. Пламнал от гняв, той се втурна срещу царя на Мадра като побеснял слон. Седмина кауравски воини излязоха напред да го спрат, обсипвайки го със стрели. Швета ги посрещна със седем широкоглави остриета и с тях разсече наполовина лъковете на всичките си нападатели. Воините гневно хвърлиха по Швета копия, свистящи като огнени метеори, но с острите си като бръснач стрели принцът ги свали още докато летяха. С други свои стрели той рани атакуващите и ги разпръсна във всички страни с повалени знамена и осакатени тела.

Швета продължи напред към Шаля и сякаш самата Смърт се носеше към царя на мадрите. Като го видя да идва така, Бхишма бързо се изпречи помежду им. Хиляди ездачи и колесничари дойдоха на помощ на Швета и Бхишма започна да ги поваля с безпогрешните си стрели. Докато ги изстрелваше, синът на Ганга наподобяваше пламтящото лятно слънце с изпепеляващите му лъчи. Както слънцето разпръсква мрака, така и Бхишма разпръскваше обкръжилите го врагове. Скоро безброй колесници, останали без колесничари, се носеха безцелно по бойното поле. Буйни коне отнасяха младите си ездачи, мъртви и увиснали от седлата. Стотици избити воини лежаха на земята с разбити на парчета брони, с отсечени глави и ръце.

Докато Бхишма посичаше ескадроните на Пандавите, Швета избиваше кауравската армия. Никой не можеше да излезе насреща му в яростта му. След известно време един срещу друг останаха само той и Бхишма. Те се нахвърлиха като два разярени лъва един върху друг. Порои от стрели полетяха из небесата като златопери птици. Всеки от воините успя да улучи и рани другия. Със стичаща се по тялото му кръв, Швета изстреля двайсет и пет стрели в тялото на Бхишма. После с други десет разсече на парчета лъка му и продължи да стреля, докато не уби конете и колесничаря му.

Без миг колебание Бхишма взе нов лък и като скочи от колесницата си, продължи да се сражава с принца на крака. Тогава Швета взе едно златно копие и извика: „Стой, Бхишма! Ще те убия!“ Той хвърли копието, което полетя към стареца като комета. Многото воини, наблюдаващи битката, извикаха: „О, уви! Бхишма е мъртъв!“

Но Бхишма не трепна. Той изстреля осем стрели по копието и го раздроби на късове. После продължи да се сражава с принца, който обезумя от ярост, виждайки, че копието му е съсечено. Швета извади огромен боздуган с шипове и се втурна към Бхишма. Синът на Ганга, който се бе качил на нова колесница, докарана от оръженосците му, не спираше да отблъсква атаките. Той скочи от колесницата в мига, в който принцът стовари боздугана си върху нея. Мощният удар я смаза заедно със знамето, конете и колесничаря й.

Бхишма се качи на друга колесница и възобнови атаката си към Швета. Сега и принцът бе скочил на колесницата си и Бхишма се понесе към него. Докато двамата воини се приближаваха един към друг, неспирно хвърляйки оръжия, Бхишма чу глас от небесата: „О, Бхишма, силноръки, настана смъртният час на Швета. Сражавай се с цялата си мощ и спечели победа.“

Бхишма погледна към Швета. С него идваха безброй воини от Пандавите, а сред тях Бхима, Абхиманю и Сатяки. Окуражен от небесния глас обаче той атакува Швета, като междувременно отблъскваше атаките на останалите. Приближавайки се към принца на Вирата, Бхишма приготви една златна стрела, обсипана със скъпоценности, наподобяваща жезъла на смъртта. Постави я на лъка си и опъна тетивата до ухото си. Вдъхвайки й мощта на оръжието на Брахма, той я пусна да убие Швета.

С блясък на мълния стрелата прониза принца в гърдите и мина през тялото му. После потъна в земята като скриваща се в дупката си змия, отнасяйки със себе си живота на героя. Швета падна от колесницата си като канара, откъртена от планинско било. Пандавите нададоха скръбни викове, а Кауравите зареваха ликуващо. Дурьодхана и Духшасана тържествуваха. Те не спираха да хвалят Бхишма под гръмките звуци на тромпети и барабани.

Слънцето бавно потъваше зад западния хоризонт и Арджуна и Дхрищадюмна оттеглиха войските си. Двете армии се прибраха в лагерите си за през нощта — Пандавите натъжени, Кауравите с радостни викове. С падането на здрача хиляди лешояди и чакали излязоха на бойното поле, а воят им се смесваше с шума от оттеглящите се войски.

6.
Безпокойството на Юдхищхира

Санджая завърши описанието си на първия ден на битката. Дхритаращра се усмихваше, докато слушаше за несравнимата храброст на Бхишма и за двамата убити герои от страната на Пандавите. Може пък съдбата в крайна сметка да се окаже благосклонна към армията му. Отвъд въображението бе да си представи някой да успее да победи Бхишма в битка. В изблик на надежда, царят каза: „Думите ти са приятни, тъй като описват победата ни. Старият генерал на Куру, Бхишма, винаги ще използва изключителната си сила, за да защити моя интерес. Сърцето ми не чувства никакъв срам, като си спомням за престъпленията ни срещу Пандавите. Но това само по себе си е срамно.“

Дхритаращра замълча за кратко. После въздъхна и продължи: „Санджая, въпреки че научавам за успеха ни, не мога да намеря извинение за тази война, причина за която е моят безразсъден син. Какво добро носи войната? Освен лошите ми синове и също толкова злонамерените им съветници, не вярвам да има другиго, който да подкрепя тази битка.“

Умът на царя се люшкаше между надеждата за синовете му и скръбта при мисълта за неизбежната гибел на Куру. Понякога, размисляйки върху могъществото и добродетелите на Пандавите, отчаянието го побеждаваше. Ами Кришна! Днешният разказ бе обнадеждаващ, но Арджуна още не бе показал силата си, нито пък Бхима или останалите пандавски генерали. Много щяха да загинат, преди да се реши окончателният изход, Дхритаращра нямаше съмнения в това. Как ли щяха да оцелеят синовете му?

Като отпрати с ръка слугите, които му вееха, царят поклати глава и каза: „Победата без съмнение ще съпътства добродетелните, Санджая. Но нима нашата кауза е толкова очевидно несправедлива? Нима тронът не се полагаше на мен? Нима Дурьодхана няма право да претендира за върховната власт, дори преди Юдхищхира?“

Санджая не отговори. Много отдавна бе решено, че Панду е законният монарх. Дхритаращра бе роден сляп и това го правеше негоден да управлява царството. Затова и синовете на Панду бяха законните наследници поне на половината царство, ако не и на цялото. Санджая знаеше, че Дхритаращра проклина слепотата си и я счита за нещастна волност на съдбата, лишила го от права. Според Санджая, това бе отредено от провидението. Нямаше никой, равен на Пандавите по достойнства и добродетел. Земята не можеше да има по-подходящи управници — особено при положение че другата възможност бяха Дурьодхана и братята му.

Борейки се с вътрешните си противоречия, Дхритаращра натъжен продължи: „Но не може да има извинение за жестокостта, която синовете ми причиниха на Пандавите и на непорочната им съпруга. Скоро ще видим пожара на гнева им да изпепелява бойното поле. О, Санджая, като си мисля за тяхната ярост, подбудена от Дурьодхана, аз нямам покой ден и нощ.“

Седнал в нозете на господаря си, Санджая каза откровено, но с обич: „Ти си причината за настоящата участ на Куру. Защо обвиняваш само сина си? Да съжаляваш сега е като да изграждаш бент, след като водата вече е изтекла. Чуй ме, ще ти разкажа какво става сега на Курукшетра. Скоро ще потънеш в печал, тъй като тази война поема по неизбежния си курс.“

Дхритаращра замълча, когато Санджая отново започна да описва събитията на бойното поле.

* * *

Когато Пандавите се прибраха обратно в лагера си след първия ден на войната, Юдхищхира свика военен съвет. Той се обърна към Кришна, който седеше до него в златната си ризница и скъпоценен шлем: „О, Говинда, видя ли как могъщият Бхишма изпепели войската ми, както огънят поглъща суха слама?! Как можем дори да погледнем към него, докато изстрелва небесните си оръжия? Виждайки го на бойното поле, ескадроните ми се разбягват във всички посоки. По-вероятно е да сразим Варуна или Ваю, или дори могъщия Ямараджа в битка, но не смятам, че можем да победим Бхишма.“

Гласът на Юдхищхира натежа от скръб, когато продължи: „О, Кешава, ако Бхишма е мой враг, мисля, че е по-добре да се върна в гората. Не ми подобава да жертвам всички тези кшатрии в огъня на неговите оръжия само заради царството. Виж братята ми! До един са ранени заради мен! Не само това, но те бяха лишени и от щастие, и от богатство поради обичта си към мен. Как мога да им позволя да страдат още? По-добре да прекарам остатъка от дните си, практикувайки аскетизъм.“

Кришна не каза нищо, докато Юдхищхира изливаше чувствата си. Той знаеше, че царят на Пандавите няма намерение да напусне битката. Първият ден не бе минал добре за него и бе естествено да е разочарован — особено пред лицето на воин като Бхишма. Нямаше да е лесно да се спечели тази война, поне това вече бе станало ясно.

Юдхищхира продължи: „Явно на Арджуна му стига само да е зрител в тази битка. Единствен Бхишма си спомня кшатрийския си дълг и се сражава с решителност. Защо, Кришна, твоят приятел Арджуна гледаше безпристрастен как Бхишма посича войските ни? Кажи ми кой може да го спре? Трябва да направим план как да го възпрем, преди да е унищожил цялата ни армия. О, Говинда, единствено с твоята милост ще можем да си възвърнем царството, след като убием враговете си.“

Юдхищхира седна с наведена глава. Кришна каза: „О, най-добър от рода Бхарата, не се поддавай на скръбта. Заобиколен си от велики герои на колесници, посветили се на твоето благополучие. Аз също съм решен да ти помогна. Имаш братята си, както и Друпада, Вирата, Дхрищадюмна, Сатяки, Шикханди и толкова много други. Те до един са изключителни воини, които никога не биха се поколебали в бой. Шикханди без съмнение ще убие Бхишма, когато му дойде времето. Недей да се отчайваш.“

Юдхищхира бе окуражен от уверенията на Кришна. Той със сигурност никога не би изрекъл нещо невярно и бе очевидно, че желанието му е битката да продължи. А и бездруго нямаше как да бъде спряна.

Юдхищхира се опасяваше, че неговият изблик на скръб може да е обезкуражил войските му. Хвърляйки поглед към Дхрищадюмна, той каза: „Принце, теб избрахме за главнокомандващ на моята армия. Поведи войската ми към победа, както Картикея води боговете. Нека с храбростта си да сразиш Куру. Аз ще те последвам заедно с братята си и всички останали кшатрии.“

Дхрищадюмна отговори: „О, сине на Притха, предречено е, че аз ще убия Дрона. Ще се сражавам с всеки Куру, който се изправи срещу мен. Нека тези горделиви царе се опитват да правят каквото могат; не ме е страх от никой от тях.“

Всички присъстващи го приветстваха. После Юдхищхира обсъди с генералите си подготовката за следващия ден. Армията му щеше да се подреди в Краунча вюха, формация, наподобяваща гарван, въведена от Брихаспати. След като уточниха позициите на воините, войските на Пандавите отпочинаха през останалата половина на нощта, а луната осветяваше хилядите им палатки.

На втория ден на битката, с изгрева на слънцето, пандавската армия се строи във формацията Краунча. Виждайки този застрашителен боен ред, с атиратхи и махаратхи на ключовите позиции, Дурьодхана помоли Бхишма да формира в съответен отбранителен строй неговата армия и старецът ги подреди в друга непобедима вюха. Под звуците на безброй раковини и тромпети двете армии се атакуваха. Бхишма лично предвождаше атаката на Кауравите и незабавно нападна най-важните воини от Пандавите, водени от Дхрищадюмна, Абхиманю, Бхима и Арджуна.

Под атаката на Бхишма пандавската формация се разкъса. Колесничари и конници падаха бързо едни след други. Златоперите стрели на Бхишма свистяха из въздуха със смъртоносна точност. Войските на Пандавите изпаднаха в ужас, докато старият герой на Куру ги обсипваше с пороите си от стрели.

Виждайки тази сеч, Арджуна се разгневи. „Джанардана, карай натам, където е застанал дядо! Той явно възнамерява да унищожи цялата ни армия, за да удовлетвори Дурьодхана. Затова ще го убия.“

„Приготви се — предупреди го Кришна, — защото сега ще те откарам при Бхишма.“

Докато Кришна пресичаше полето, Арджуна изстрелваше стрели във всички посоки, избивайки много кауравски воини. Тътенът на лъка му, ударите на тетивата по кожените му ръкавици и свистенето на излитащите от лъка стрели се сливаха в един-единствен постоянен звук. Неспирни потоци стрели излитаха от колесницата му на всички страни, докато препускаше.

Бхишма го видя да приближава. Огромната колесница, запрегната с бели коне, широкият флаг с маймуната, както и многото други небесни знамена, не бяха трудни за разпознаване. Без да се бави, Бхишма изстреля осемдесет дълги стрели по Арджуна. В същото време Дурьодхана пусна още шейсет, Крипа петдесет, а Дрона двайсет и пет. Много други могъщи воини, подкрепящи Бхишма, също насочиха стрелите си срещу Арджуна.

Макар и нападнат от всички страни, Арджуна не трепна. Той отвърна със собствените си стрели на атакуващите, пронизвайки ги до един. Сатяки, Вирата, Дхрищадюмна и синовете на Драупади му дойдоха на помощ, както се бе насочил към Бхишма. Всеки нападна по един или повече герои от Куру, оставяйки Бхишма без подкрепа.

Ни най-малко притеснен от това, Бхишма бързо изстреля нови осемдесет стрели, които улучиха Арджуна и го накараха да залитне върху колесницата си. Кауравите завикаха от радост. Това разгневи Арджуна. Той бързо се съвзе и накара Кришна да приближи колесницата към кауравските герои, нападайки всеки един от тях със стрели, чиито остриета бяха оформени като телешки зъби. Под атаката на Арджуна Кауравите наподобяваха развълнуван океан. Ризниците им бяха разкъсани, лъковете — строшени. Арджуна ги избиваше с хиляди и те се разбягваха в ужас.

Дурьодхана бързо се приближи до Бхишма, който бе прекратил атаката си към Арджуна, и извика: „О, дядо, виж как този могъщ Пандава посича ескадроните ни, сякаш жътвар коси пшеница. Как можеш да допускаш това? Единствено заради тебе Карна свали оръжие. И сега резултатът е, че Арджуна явно ще ни избие до един! Бързо направи нещо да ни защитиш, о, сине на Ганга!“

Бхишма погледна към възбудения принц: „Проклет да е кшатрийският дълг!“, извика той и обърна колесницата си срещу Арджуна. Той не искаше да се изправя срещу Пандавите в бой, но знаеше, че това няма как да се избегне. Докато препускаше към Арджуна, Кауравите викаха и надуваха раковините си. Дурьодхана, Ашватхама и Духшасана се носеха от двете му страни и в тила.

Двамата атиратхи Бхишма и Арджуна разменяха стрела за стрела. Всеки изстреля първо по десет, после по сто, после по хиляда от тях. Стрелите, които Арджуна изстреля по Бхишма, бяха толкова много, че сякаш го покриха с мрежа, но героят на Куру скоро ги отблъсна със своите собствени и бързо контраатакува Арджуна. Докато се сражаваха, всеки от двамата се възхищаваше на храбростта на другия. Нито единият не можа да вземе надмощие.

Кришна бе улучен в гърдите с три стрели и от раните му бликаше кръв. Докато ловко насочваше конете, той приличаше на разцъфнало дърво киншука с ярки алени цветчета. Изправен на колесницата, Кришна я управляваше ту напред, ту назад с красиви извиващи се движения, които бяха толкова бързи, че на Бхишма му бе трудно да се прицелва в Арджуна. Той сам също се въртеше рязко по бойното поле, затруднявайки прицела на младия Пандава.

Земята се тресеше под колелата на колесниците, сякаш бе готова да се разтвори. Наблюдаващите битката останаха смаяни, неспособни да посочат каквато и да било разлика между двамата воини, нито някакъв пропуск в бойната им техника. През повечето време и двамата оставаха невидими под гъста мрежа от стрели. В небето гандхарвите си казаха: „Тези двамата не могат да бъдат победени от никакъв враг, бил той земен или небесен. Тази битка няма да има край.“

Докато Арджуна и Бхишма се биеха, двете армии продължиха да се посичат една друга. Дрона и Дхрищадюмна се сражаваха като два разярени лъва. Сражението между гуру и ученик бе не по-малко впечатляващо от боя между Арджуна и Бхишма. Всеки пронизваше бронята на другия, но и двамата оставаха непоклатими като самите Хималаи. Като знаеше, че е предопределен да убие Дрона, Дхрищадюмна непрестанно търсеше възможност да убие противника си, но Дрона с постоянство и безстрашие отблъскваше атаките му. Докато се сражаваше със сина на Друпада, учителят проявяваше несравнимите си умения.

В един миг, откривайки възможност, Дхрищадюмна хвърли дълго копие, украсено със злато и скъпоценности вайдуря. То полетя като камшик на светкавица към Дрона. Но още в мига, в който бе хвърлено, Дрона изстреля три остри като бръснач стрели, които разсякоха копието, докато летеше, и то се разпиля по земята като звезден дъжд.

Разгневен, Дхрищадюмна обсипа Дрона със стрели, но воинът на Куру ги отби до една и още в същия миг разсече лъка на Дхрищадюмна с островърха стрела. След това уби четирите му коня и разтроши колесницата му.

Сграбчил тежък боздуган, Дхрищадюмна скочи от разбитата колесница. Дрона веднага обсипа боздугана с порои стрели и го натроши на малки парчета. Дхрищадюмна извади дългия си меч и вдигайки щита си, украсен със стотици златисти луни, се втурна към Дрона. Като го видя да напада, също както изгладнял лъв се нахвърля върху слон, Дрона го удържа със сноп островърхи стрели. Дхрищадюмна не можеше да направи и крачка напред, но бе принуден да отбива атаката с меча и щита си. Бхима видя затруднението му и го качи на колесницата си, отнасяйки го бързо надалеч от Дрона.

След като Дхрищадюмна взе нова колесница и отново се върна да се изправи срещу противника си, Бхима влезе в сражение с царя на Калинга, Кетумат, и неговата огромна армия. Друг монарх на име Шрутаюш, следван от хиляди нишадхски воини, дойде на помощ на Кетумат. Двете армии обградиха Бхима. Притиснат от всички страни от слонове, колесници и конница, Бхима се разсмя и започна да насочва стрелите си във всички посоки. Изстрелвани от могъщите ръце на Бхима и от неговия огромен лък, стрелите пронизваха телата на хора и коне.

Но ескадроните на калингите и нишадхците бяха безстрашни. Части от пандавските войски се притекоха на помощ на Бхима; матсите, чхедите и карушите заедно атакуваха обкръжилите го армии. Последва ужасяваща битка. Сблъсъкът на оръжията и виковете на мъжете и животните бяха оглушителни. Като се намушкваха и посичаха, войниците превърнаха полесражението в страховита касапница, покрита с плът и кръв. Те едва различаваха свои от чужди и избиваха воини от собствената си армия. Постепенно войските на нишадхците, сражаващи се с демонична енергия, отблъснаха чхедите и матсите. Бхима остана сам на колесницата си, все още обкръжен от хиляди воини.

Неустрашимият Пандава не помръдна от мястото си. Той обсипа калингите с порои стрели и нададе силен рев. Кетумат и синът му Шакрадева се втурнаха към Бхима, обстрелвайки го с безброй стрели. Крещейки, Бхима размахваше лъка си и ги отбиваше с лекота. Шакрадева изля порои от стрели и уби конете на Бхима. Оставайки на колесницата си, Бхима удържаше атаката му. Той бързо взе един стоманен боздуган и го хвърли по принца. Оръжието прелетя през въздуха с бързината на стрела. То удари Шакрадева в гърдите, като го уби на мига и го изхвърли надалеч от колесницата му.

Виждайки как бе убит синът му, Кетумат се втурна напред, следван от войските си. Бхима извади дългия си меч, изкован от най-фина синя стомана. Държейки го в едната си ръка, а в другата стискайки масивен щит от биволска кожа, извезан със златни звезди и луни, той скочи от колесницата и, устремен да убие Кетумат, се затича насреща му с високо вдигнат меч.

В същия миг Кетумат хвърли отровно копие, което полетя към Бхима. Пандава замахна с меча си и го съсече, докато летеше. Той крещеше, екзалтиран от боя, и викът му изпълваше с ужас враговете му. Кетумат обезумя от гняв и хвърли още четиринайсет копия по Бхима, всяко от които бе с острие от дялан камък. Пандава ги разби на парчета с меча си. Докато извършваше този дивен подвиг, братът на Кетумат, Бханумат, който яздеше огромен слон, се нахвърли върху Бхима със страховит вик. Неспособен да понесе това, Бхима изкрещя още по-силно. Виковете им ужасиха войските, а животните застинаха в уплаха.

Бхима се втурна към Бханумат и се качи на слона му. С мощен удар на меча си той разсече Бханумат на две, а след това отсече хобота на животното. Докато то падаше като планина, ударена от гръмотевица, Бхима скочи долу на земята, ревейки страховито. Кауравите гледаха в ужас разярения син на Ваю, който не приличаше на човек.

Бхима започна да се върти неудържимо, проправяйки си път през врага с блестящия си, облян в кръв меч. Глави и крайници летяха, докато посичаше безброй воини и животни, движейки се по бойното поле със скоростта на ястреб. Всеки, който се изправеше пред него, бе убит на мига. Той приличаше на самия Ямараджа по време на всемирното унищожение. Войските на Кауравите изпаднаха в ужас. Те се разбягаха на всички страни, крещейки от страх.

Бхима извършваше всевъзможни движения: въртеше се и нанасяше странични удари, скачаше нависоко, втурваше се напред, после назад, движейки се като обезумял танцьор. Мечът му проблясваше внезапно, сякаш покривайки едновременно всички посоки. Посичани, вражеските воини крещяха. Стотици слонове падаха с ужасяващи писъци. Бхима опустошаваше навред войските на калингите и нишадхците. Земята наоколо му бе обсипана със строшени брони и оръжия. Копия, лъкове, чукове, боздугани, пики и секири — всичките разбити — лежаха навсякъде. Изящни позлатени седла от гърбовете на слоновете украсяваха полесражението наред с блестящи камбанки и пъстроцветни накити. Търкаляха се безброй глави и ръце, а скъпоценните им украшения проблясваха в пръстта.

Бхима не можеше да бъде спрян. Земята около него се превърна в гъсто блато от плът и кръв. Желаейки да спаси войниците си, Шрутаюш излезе насреща му с колесницата си, викайки предизвикателно и на мига обсипа яростния Пандава със стотици смъртоносни стрели. Пронизан като едър слон, гневът на Бхима нарасна неимоверно много. Колесничарят му Вишока бе докарал нова колесница и като се качи на нея, той се втурна срещу обсипващия го с остри стрели Шрутаюш с викове: „Стой! Чакай!“ Бхима извади лъка си и изстреля девет железни стрели в царя на Калинга. Три от тях улучиха Шрутаюш със силата на мълнии и го повалиха безжизнен на земята.

Обръщайки се веднага към Кетумат, Бхима го уби с няколко дълги стрели, излетели от лъка му с гръмотевичен тътен. Оцелелите стотици хиляди калинги обкръжиха Бхима и едновременно го обсипаха с оръжията си. Бхима ги парира, а после извади своя боздуган. Като скочи от колесницата си, той започна да се сражава на крака и размахвайки големия си боздуган, изпращаше калингите в обителта на смъртта. Така бързи бяха движенията му, че никой не можеше да го достигне. Победени, враговете му потърсиха спасение в бягство.

Като ги видя да бягат, Бхима извади раковината си и я наду неколкократно. Неописуемият й звук се понесе над полесражението, хвърляйки Кауравите в паника. Те се разтрепериха и почти изгубиха съзнание. Докато Бхима продължаваше да се движи сред останалите калинги, те сякаш бяха в транс. Цялата армия приличаше на развълнувано от алигатор езеро. Бхима ги изличи напълно. С много усилие техният командир прегрупира малкото оцелели и пак ги поведе в бой.

Бхима се качи отново на своята колесница и застана в готовност, докато още ескадрони се притекоха на помощ на калингите. Тогава към него се присъедини Дхрищадюмна, последван от безброй пандавски воини. Битката бушува, докато слънцето не докосна западния хоризонт. С падането на здрача двете армии се разделиха и се оттеглиха от полесражението. Докато чакали и лешояди отново се събираха около осеяното с трупове поле, войниците поеха обратно към лагерите си.

7.
Бхишма нанася опустошение

На третия ден Куру подредиха войските си в Гаруда вюха — формация, наподобяваща божествения орел с разперени криле. На шията на орела стоеше Бхишма, а двете му очи бяха Дрона и Критаварма. На главата му застанаха Ашватхама и Крипа, подкрепяни от армиите на мадрите, кекайците и ватадханите. Други армии формираха двете крила и гърба му. Дурьодхана и всичките му съюзници се намираха в средата и при опашката му.

В отговор на Куру Пандавите ги посрещнаха във формация, строена като полумесец, чиито върхове сочеха срещу врага. На десния край стоеше Бхима, заобиколен от много царе. Дхрищадюмна и огромната панчалийска армия се намираха в средата. Зад тях бе Юдхищхира, охраняван от Сатяки и много други воини на колесници. Арджуна стоеше в левия край заедно с Гхатоткача и зловещите му ескадрони от ракшаси.

Отново армиите се понесоха една срещу друга под звуците на барабани и раковини, наподобяващи два облака, сливащи се в небето. Още в мига, в който се срещнаха, започна голямата сеч.

Подтикван от Кришна, Арджуна проявяваше пълната си мощ. Той приличаше на самия Унищожител в края на битието. С надеждата да спечелят славна смърт много герои се изправяха пред него, докато изстрелваше стрелите си, и падаха с хиляди. Така той си проправяше път сред Кауравите.

Страхувайки се, че Арджуна би могъл да опустоши цялата му армия само за ден, Дурьодхана заповяда на генералите си да обкръжат Пандава. Нападайки го от всички страни, те хвърляха блестящите си копия, боздугани, ятагани, пики, бойни секири, чукове и стрели. Усмихнат сред пороя от оръжия, Арджуна бързо ги парираше със стрелите си, като същевременно не спираше да атакува нападателите си. Небесните обитатели бяха поразени от необикновените му умения и го възхваляваха въодушевено.

Докато Арджуна бе зает с предводителите на Куру, останалите водачи от Пандавите също атакуваха Кауравите. Юдхищхира и близнаците се сражаваха яростно, отблъсквайки кауравските войски с неспирни порои стрели. Бхима и Гхатоткача, баща и син, извършваха нечувани по смелост подвизи.

Стискайки зъби гневно, Дурьодхана предизвика Бхима. Пандава веднага го улучи с една стоманена стрела. Ранен в гърдите, Дурьодхана се свлече на пода на колесницата си. Колесничарят му бързо го отнесе, а всички ескадрони, които го подкрепяха, се разкъсаха и побягнаха.

Докато Бхима, Гхатоткача, Юдхищхира и близнаците се сражаваха рамо до рамо, Абхиманю се присъедини към тях. Същевременно Арджуна продължаваше да атакува обкръжилите го царе. Така воините на Пандавите връхлитаха Кауравите като буря, опустошаваща гората. Макар и Бхишма, и Дрона да се опитваха да прегрупират побягналите войски, те не успяваха.

Дурьодхана дойде на себе си и отново се изправи на колесницата си. Като видя настаналото объркване, той завика на обхванатите си от паника бягащи войници: „Къде отивате, безумци, защо изоставяте славата? Не се дръжте като евнуси! Битката едва сега започва. Докато още стоя на крака, докато Бхишма и Дрона са нашите предводители, нима можем да не спечелим победа? Обърнете се и се бийте!“

Войниците, засрамени, се спряха. Жадувайки да проявят храбростта си, те се обърнаха да посрещнат Пандавите. Сплотена, огромната кауравска армия наподобяваше море, развълнувано от прилив по пълнолуние. Когато отново се втурнаха срещу врага, Дурьодхана се приближи към Бхишма: „О, дядо, моля те, чуй думите ми.“

Бхишма свали лъка си и погледна развълнувания принц. Дурьодхана очевидно бе разгневен и се опитваше да овладее остротата в гласа си: „О, потомъко на рода Куру, не считам, че Пандавите могат да се сравняват с теб. След като ти се сражаваш, подкрепян от Дрона, Крипа, Ашватхама и толкова много други махаратхи, как е възможно войските ни да бягат от бойното поле? Не се съмнявам, че проявяваш милост към Пандавите, затова ги оставяш да избиват хората ни. О, героични, трябваше да ми кажеш още преди началото на войната, че нямаш намерение да се биеш с Пандавите. Щях тогава да поговоря с Карна и да реша какво да направя. О, най-добър сред хората, с какво съм заслужил да ме изоставяш?! Моля те, сражавай се с цялата си мощ!“

Бхишма гневно му се изсмя: „Принце, не ти ли казах толкова пъти, че Пандавите са непобедими? Въпреки всичко ще направя каквото е по силите ми. Сега ще видиш храбростта ми в бой. Пред очите на всички ще накажа Пандавите заедно с армията и роднините им.“

Дурьодхана стисна юмрук и се усмихна. Той заповяда да зазвучат барабани и раковини. Докато слънцето бавно пое по своя път на запад, Бхишма се понесе към Пандавите заедно с най-добрите Каурави.

Като ги видяха да се завръщат в боя, ревейки и биейки барабаните си, Пандавите завикаха и надуха раковините си в отговор. Битката продължи. Воините и от двете страни отново започнаха да падат като зрели житни класове по полето. Храбрите викове на хиляди бойци се сливаха в един общ звук, наподобяващ рева на морски прибой. Навсякъде се чуваха викове: „Стой на място!“ „Удряй!“ „Обърни се!“ „Внимавай!“ и „Ето ме!“ Мирис на кръв изпълваше въздуха.

Воините едва успяваха да се движат из бойното поле, толкова бе осеяно с трупове. Обсипано с пъстри брони, тюрбани и украшения, полесражението бе красиво като есенно небе нощем. Виждаха се смъртно ранени воини, хвърлящи се срещу враговете си с гордост. Други лежаха умиращи и зовяха близките си: „О, татко, братко, вуйчо, не ме изоставяй!“ Някъде тичаха обезглавени тела с бликнала от отсечените шии кръв.

В изпълнение на обещанието си към Дурьодхана Бхишма предизвика ужасяващо опустошение на бойното поле. Лъкът му бе постоянно опънат в кръг. Отровни стрели валяха във всички посоки и поваляха воините с хиляди. Пламтящите остриета никога не пропускаха целта си. Старият предводител на Куру насочи оръжията си към всички ключови воини от Пандавите, назовавайки ги по име, докато стреляше. Колесницата му се носеше с дивни извивки, накланяйки се насам-натам. Изглеждаше сякаш той бе едновременно навсякъде, оставяйки след себе си следата на опустошението. Всеки, който го видеше, мислеше, че някак се е умножил в хиляди образи с магическа сила. Никой не можеше да задържи погледа си върху него. Единственото, което се виждаше, бе безкрайният порой от стрели, излитащи от лъка му.

Пандавите и съюзниците им се обезсърчиха. Всеки воин, който бе достатъчно смел да се изправи срещу Бхишма, бе веднага изпращан в обителта на Смъртта. Който и да влезеше в обсега му, още същия миг падаше на земята. Само с една дълга стрела той пронизваше по трима-четирима мъже, седящи на гърба на слон. С друга стрела убиваше и самия слон. Конници и пехотинци бяха пометени като купища листа от вихър.

Пандавската армия се обърка и отстъпи, разбягвайки се във всички посоки. Войските се разпиляха дотолкова, че не останаха дори двама човека заедно. С викове „Ах!“ и „Уви“, всички се пръснаха уплашени. Виждаха се безброй воини с разпилени коси и разбъркани дрехи да тичат в ужас, захвърляйки оръжията и броните си. Дори предводителите на Пандавите се смутиха от храбростта на Бхишма.

Виждайки объркването им, Кришна спря колесницата на Арджуна и каза: „О, най-добър сред хората, цели се единствено в Бхишма. Той сам унищожава армията ти. Предприеми нещо, иначе всичко е изгубено. Преди в събранието на царете ти заяви: «Ще погубя всички кауравски воини начело с Бхишма и Дрона.» О, сине на Кунти, убиецо на врагове, изпълни думите си и се изправи срещу Бхишма! Той днес сякаш е самият Унищожител, готов да погълне всички същества.“

Арджуна огледа опустошението. Въпреки че загиваше собствената му армия, той бе изпълнен с възхищение. Могъществото на Бхишма в битка бе несравнимо.

Но той трябваше да изпълни дълга си. Бхишма бе на страната на Дурьодхана. Мисълта за кауравския принц отново събуди гнева на Арджуна: „Влез в морето на вражеската армия, о, Кешава, и откарай колесницата ми пред Бхишма. Днес аз ще поваля този непобедим воин.“

Кришна незабавно подкара сребристобелите коне и сияйната колесница се понесе безпрепятствено към стареца. Виждайки Арджуна да идва, за да се изправи срещу Бхишма, останалата част от пандавската армия събра кураж и като се прегрупира, се върна в боя.

Бхишма видя приближаващия Арджуна и изрева като лъв, после веднага го покри с безброй стрели. В миг колесницата на Арджуна заедно със знамето и колесничаря й изчезна от погледа под гъстата пелена от стрели. Кришна смело и търпеливо маневрираше, за да изтегли колесницата извън обсега им. Когато се показаха, Арджуна изстреля четири бързолетни стрели от Гандива и те разсякоха лъка на Бхишма. Разгневен, Бхишма взе друг лък и веднага вдяна тетивата му. Без да се бави и миг, Арджуна разсече и новия лък с острите си като бръснач стрели. Бхишма го възслави, като се провикна: „Браво, браво, Партха, сине на Панду! Хареса ми удивителния ти подвиг. А сега се сражавай колкото можеш по-неумолимо.“

Бхишма се завъртя в колесницата си и в следващия миг стискаше нов лък. Той изстреля много стрели по Арджуна, но с ловкото си криволичене, Кришна успя да ги избегне до една. На движещата се с бързи завои колесница Арджуна не спираше да се прицелва в Бхишма. И двамата бяха ранени, и двамата приличаха на разгневени бикове, намушкани от рогата на другия. Смеейки се високо, Бхишма отново покри врага си отвсякъде със стрели. Дори Кришна бе поразен от сръчността и силата му.

Като видя обсипаната със стрели колесница на Арджуна, Дхрищадюмна се втурна да му се притече на помощ, придружен от голям ескадрон. Той изстрелваше порои мощни стрели, които разсеяха Бхишма от атаката му срещу Арджуна. В същото време и близнаците насочиха оръжията си към него. Освободен от нападението на Бхишма, Арджуна го нападна с безброй стрели. Още воини на Куру пристигнаха в подкрепа на стареца и постепенно сражението стана един голям пожар.

Докато двете армии се сблъскваха, слънцето напредваше по пътя си към хълмовете на запад. За пореден път прозвучаха раковините и воините свалиха оръжията си, оттегляйки се бавно от бойното поле. И двете страни бяха понесли тежки загуби, но Пандавите бяха особено засегнати от могъществото на Бхишма. Докато ракшаси, лешояди и зверове се спускаха към полесражението, войските отпочинаха в третата поредна нощ, изтощени от целодневната битка.

Дхритаращра ликуваше при разказа за третия ден на битката. Изглежда дори Арджуна и Кришна заедно не можеха да спрат Бхишма, когато се сражаваше, обзет от гняв. А освен това там беше могъщият Дрона, който бе по-силен и от Бхишма. Какво да говорим за Крипа, Ашватхама и останалите махаратхи. Дори и Пандавите някак да успееха да победят Бхишма, след това чакаше да се включи в боя и Карна. Той нямаше да се е сражавал и силите му щяха да са свежи. Положението изглеждаше обещаващо за Кауравите. Царят очакваше с надежда четвъртия ден.

* * *

На четвъртата сутрин Арджуна подреди армията на Пандавите във вюха с формата на алигатор. Отдалеч тя изглеждаше като скупчени облаци. Отсреща Кауравите се подредиха в отбранителен боен ред и поеха срещу врага. Докато двете армии се сблъскваха, земята се люлееше.

Водещите воини на колесници от двете страни се сражаваха помежду си, докато пехотата водеше ръкопашен бой на земята. Отново настана страшен грохот. Кришна бе окуражил Пандавите и им бе вдъхнал смелост, след като бяха понесли поражение от Бхишма. Докато Арджуна се сражаваше с Бхишма и го притискаше, Дхрищадюмна и останалите махаратхи избиха много царе заедно с войските им.

Спомняйки си своята клетва да убие синовете на Дхритаращра, Бхима започна да ги търси. Докато препускаше по бойното поле, нанасяйки по пътя си опустошение, той се натъкна на колесницата на Дурьодхана. Спирайки в далечината, Бхима се усмихна, като видя и многото му братя, наобиколили своя цар. Ето възможност да ги срази до един!

Дурьодхана видя Бхима да стои насреща му. Двамата врагове се изгледаха свирепо за миг; после Бхима грабна боздугана си, изрева и се понесе към Дурьодхана.

С едно махване на облечената си в ръкавица длан, Дурьодхана даде заповед огромна дивизия слонове да пресече пътя на връхлитащия Бхима. Облизвайки устни и въртейки стоманения си боздуган, наречен Шайкя, Бхима скочи от колесницата си. Той се втурна право сред слоновете с вдигнато оръжие и докато тичаше, ги поваляше един след друг. Воините върху слоновете не можеха и да се приближат до този яростен воин. Дори само страховитите му крясъци караха животните да спират разтреперани на място.

Зад Бхима идваха Абхиманю и синовете на Драупади, също както и Дхрищадюмна и близнаците. Те до един изстрелваха острите си като бръснач стрели, обезглавявайки воините на слоновете. Ездачите приличаха на дървета върху хълмове с отсечени върхове.

Предводителят на дивизията слонове, Магхадараджа, подкара своя звяр срещу Абхиманю. Огромното животно наподобяваше Айравата, слона носач на Индра. Без никакъв страх Абхиманю пусна дълга желязна стрела, която улучи слона между очите, потъвайки чак до перата. Докато звярът се сгромолясваше, олюлявайки се, Абхиманю изстреля втора стрела, която отнесе главата на ездача му.

Бхима продължаваше да убива слоновете с ударите на боздугана си. Поваляше ги само с по един замах и те падаха с разцепени глави. На други бяха строшени бивните, гърбовете или краката. Животните се сгромолясваха с рев, бълвайки кръв. Бхима минаваше помежду им също като Шива със своето оръжие Пинака, танцуващ танца на унищожението в края на творението. Боздуганът му, изцапан с кръв, свистеше из въздуха с рева на океан.

Като облаци, разпръснати от буря, дивизиите слонове се разкъсаха и побягнаха. Сред стотиците им трупове, Бхима изглеждаше като Рудра, застанал на гробището. Той надаваше силни викове и се оглеждаше с почервенели очи за още врагове.

Дурьодхана изкрещя на войските си извън себе си от гняв: „Убийте Бхима!“

Всички воини, намиращи се около Дурьодхана, се обърнаха срещу Бхима, който се усмихна мрачно, виждайки ги да идват насреща му. Връхлитащата армия се нахвърли като приливна вълна, но Бхима ги посрещна непоколебим. Други пандавски воини му дойдоха на помощ и като надуха раковините си, изреваха заедно с него. Всички те радостно посрещнаха нападащите Каурави с порои от оръжия, подобни на бряг, удържащ надигащото се море. Сам Бхима посрещна водещите Каурави, размахвайки боздугана си, и внесе объркване сред враговете си. Те се вторачиха в него, сякаш беше непоклатимата планина Меру. Никое от оръжията им не можеше да го нарани; повечето бяха отбити на земята от боздугана му, а на онези, които го улучваха, той не обръщаше внимание.

Предвождани от Бхима, войските на Пандавите смазаха кауравската армия, както слон смазва сноп тръстика. С един замах на боздугана си Бхима унищожаваше цяла колесница заедно с колесничаря и сражаващия се на платформата й воин. Докато се движеше като ураган наоколо, кауравските войници от ужас обръщаха лицата си в друга посока.

Заобиколен от много от братята си, Дурьодхана изрева предизвикателно. Пандава се взря в него със сурова усмивка. Като видя, че принцът и братята му са качени на колесници, Бхима бързо даде знак на колесничаря си да докара и неговата и като скочи на нея, се понесе срещу враговете си. Докато той приближаваше, Дурьодхана и брат му Нандака го обстрелваха със стрели, ранявайки и Бхима, и колесничаря му Вишока. После разсякоха лъка на Бхима и той падна на парчета на пода на колесницата.

Неспособен да изтърпи подобна атака, Бхима грабна друг лък, висок цял човешки ръст. С една стрела с острие във формата на подкова той строши лъка на Дурьодхана, направен от биволски рог. Разгневен до краен предел, Дурьодхана грабна друг лък от многото лежащи в колесницата му и веднага изстреля по Бхима дълга стрела с острие като чук, огромна и тежка като копие. Тя припламна из въздуха и улучи Бхима право в гърдите. Изгубил съзнание от удара, Бхима се свлече за кратко на колене.

Войските на Пандавите, подкрепящи Бхима, изстреляха срещу Дурьодхана неспирни порои стрели. Докато Каурава се защитаваше от атаката, Бхима дойде на себе си и нададе вик. После незабавно прониза Дурьодхана с осем бързи стрели. Докато братята на Дурьодхана нападаха Бхима, той облизваше крайчетата на устните си като див звяр. Четиринайсет от синовете на Дхритаращра го обкръжиха наведнъж, обстрелвайки го с безброй стрели и всякакви други оръжия.

Смеейки се насред яростната им атака, Бхима бързо поставяше остри като бръснач стрели на лъка си. Изстрелвайки ги във всички посоки със смъртоносна точност, той отсичаше главите на противниците си една след друга. Дурьодхана гледаше безпомощно как братята му загиват като стадо дивеч в лапите на лъв. Красивите им глави, украсени с шлемове и златни обеци, се търкаляха в калта. За кратко всичките четиринайсет принца бяха убити, а останалите от братята побягнаха.

Бхишма се притече на помощ на Дурьодхана, крещейки заповеди на армията: „Бхима жестоко избива царските синове, въпреки че са опитни и смели воини. Бързо се сражавайте срещу сина на Панду, преди да е убил всичките ни принцове!“

Скоро битката стана всеобща; воините от двете страни се сблъскваха, премервайки храбростта и уменията си в боравенето с оръжия. С наближаването на вечерта Гхатоткача и неговите придружители ракшаси, чиято сила нараства с идването на нощта, сътвориха друго страшно клане сред Кауравите.

Като видя тежката участ на войските си, Бхишма наду раковината си и заповяда на армията да се оттегли. Докато изтерзаните Каурави напускаха полесражението, Пандавите ликуваха. Кауравите се завърнаха в лагера си с чувство на срам и обезсърчени. А Пандавите — радостни, макар и ранени — начело с Бхима и Гхатоткача, се прибраха в своя лагер, възхвалявайки и почитайки двамата герои, нанесли опустошения сред Кауравите.

8.
Ракшасите проявяват силата си

Дхритаращра заплака, научавайки за смъртта на синовете си: „О, Санджая, страх ме е. Поразен съм от разказа ти за свръхчовешките действия на Бхима. Като слушам за унижението на синовете си, аз изгарям от безпокойство. Какъв ще е изходът от тази война? Все си спомням пророчествата на Видура; под въздействието на съдбата изглежда думите му ще се сбъднат. Героите на страната на Пандавите винаги печелят победа, макар нашите войски, предвождани от Бхишма и Дрона, да изглеждат непобедими. Какви ли покаяния са извършвали? Какво ли знание са натрупали? Какви ли благословии са им били дарени? Уви, синовете ми са обречени…“

Дхритаращра започна да ридае. Санджая го утешаваше, но царят продължи да плаче още известно време. Опитвайки се да възвърне самообладанието си, той се вкопчи в облегалката на златния си трон и отново заговори:

„Съдбата ме наказва. Кажи ми, Санджая, защо синовете ми загиват, а Пандавите са живи? Не виждам края на този океан от мъка, в който потъвам. Приличам на човек, който иска да преплува морето. Бхима със сигурност ще избие всичките ми синове. О, Санджая, кажи ми какво правят сега Дурьодхана и генералите му, след като Пандавите взеха надмощие?“

Санджая седна в нозете на царя със затворени очи. Той можеше да вижда всичко, което се случва на бойното поле и в двата лагера. Съсредоточавайки се върху случващото се в шатрата на Дурьодхана, Санджая каза: „Слушай внимателно Царю, ще ти опиша всичко. Какъв е смисълът да се надяваш на победа? Толкова много пъти вече ти бе казано какви са Пандавите. Тези героични мъже живеят единствено за да зарадват Кришна, а цялата вселена зависи от неговата воля. Синовете ти са порочни и причиниха безброй злини на братовчедите си. А сега берат горчивите плодове.“

После Санджая продължи с описанието си на битката.

* * *

Дурьодхана влезе в шатрата с натежало сърце. Десетки хиляди от воините му лежаха мъртви на бойното поле, а Бхима бе убил четиринайсет от братята му. Сълзи от скръб и разочарование се стичаха по лицето му, докато заемаше своето място сред съветниците си. Обръщайки се към Бхишма, той заговори с глас, съкрушен от мъка:

„О, дядо, на своя страна имам теб, Дрона, Шаля, Крипа, Критаварма, Ашватхама и толкова много други воини, които е невъзможно да бъдат победени. Всички вие сте готови да дадете живота си за мен. По численост далеч превъзхождаме Пандавите. При тези обстоятелства не мога да разбера как можахме да претърпим поражение от тях? Как така ни победиха? Каква е тайната на успеха им?“

Оставяйки сребърния си шлем край себе си, Бхишма се обърна и погледна Дурьодхана: „О, Царю, ще обясня за кой ли път защо не можем да победим Пандавите. За твое добро непрестанно те съветвахме да сключиш мир с тях. Но ти избра да не послушаш тези напътствия, затова и ще трябва да страдаш, както предрекоха всичките ти съветници. Уморих се да те убеждавам в здрав разум. Какво повече очакваш да ти кажа? Но тъй като желая доброто ти и доброто на братята ти, ще опитам още веднъж.“

Бхишма изпита състрадание към скърбящия Дурьодхана, който седнал плачеше, спомняйки си своите братя, роднини и приятели, загинали заради него. Макар принцът винаги да бе презирал съветите на доброжелателите си, старецът се надяваше, че нещастието му ще го направи по-възприемчив. Генералът на Куру изчака, докато всички царе насочиха към него вниманието си и тогава заговори със силен глас:

„О, Царю, господарю на земята, не е имало, няма и не ще има човек, способен да убие Пандавите, докато Кришна ги закриля. Ще ти разкажа една древна история, която чух, докато живеех в небесата с майка си. Веднъж Брахма седял в своята зала заедно с боговете, когато при него разплакана влязла богинята на Земята, Бхуми. Тя казала, че е измъчена от греховните дейности на демоните и данавите, които до един се били родили на земята, и търсела закрила у неродения творец. «О, господарю — молела се тя — всички могъщи и порочни дайти и данави, които боговете унищожиха в бой, сега са се въплътили на земята като царе и воини. Не мога повече да издържам товара на толкова жестоки хора, които похищават и разграбват богатствата ми за удоволствие на собствените си сетива.»

Изпълнен със състрадание към Бхуми, Брахма, придружен от боговете, веднага отишъл на брега на необятния млечен океан, където лежи невъобразимият Вишну. След като поднесъл молитви на Бога, той му разказал за участта на Земята. Тогава Брахма чул Вишну да му говори в сърцето, където Бог живее вечно в облика на Свръхдуша на всички същества. Върховният му казал, че скоро ще дойде на земята да унищожи демоните и че личните му придружители ще се родят заедно с него. Всички богове също трябвало да се превъплътят с помощта на мистичната си сила на земята. Подпомаган от всички тях, Бог щял да осъществи божествения си план да спаси Земята.“

Бхишма направи пауза и погледна към Дурьодхана. Той знаеше, че Каурава не се вслушва в притчи и истории. Въпреки че приемаше Вишну за могъщо божество, действащо в полза на боговете, Дурьодхана бе неспособен да признае идентичността му на Върховен Бог. Той не бе религиозен в такъв смисъл. Въпреки че изпълняваше религиозните си задължения на кшатрия, Дурьодхана нямаше никакво разбиране за служене и удовлетворяване на Бога, който е господар на всичко. Той вярваше единствено в собственото си могъщество. Сега, в миг на отчаяние, когато бе ясно, че силата му е ограничена, Бхишма се надяваше да срещне повече отвореност в ума му. Той продължи да се обръща към натъжения принц:

„Вечният и неописуем Бог Вишну сега се е появил като Кришна. Истината е, че Кришна е източникът на Вишну. Между тях двамата няма разлика. О, Дурьодхана, ти вече си чувал, че Кришна и Арджуна са двамата древни риши Нараяна и Нара. Знай освен това, че многото царе и кшатрии, сражаващи се на тяхна страна, са експанзии на боговете. Самите Пандави до един са били Индра в предишни епохи. Посредством тях Кришна ще осъществи божествения си план да избие демоните, събрали се в твоята армия, Царю. Волята на Кришна е неизбежна. Той е най-тайната загадка, най-висшият подслон и най-дивната слава. Недей да го подценяваш, считайки го за обикновен човек. По-добре обожавай това неунищожимо същество, притежаващо неизчерпаема енергия. Мъдреците казват, че който приема Кришна за обикновен човек, е глупак и грешник.“

Бхишма замълча, а Дурьодхана потъна в размисъл. Не бе за вярване Кришна да е всемогъщият Върховен Бог. Той несъмнено бе необикновено могъща личност, но чак да е Бог? Нима изобщо някое същество можеше да претендира за подобно могъщество? Някаква велика сила или енергия се криеше зад всичко, без съмнение, но нима това можеше да е личност? И как може тази личност да бе Кришна, съюзникът на враговете му? В крайна сметка нима самият той, Дурьодхана, царят на Куру, бе толкова нечестив човек? Всички го обвиняваха, че е такъв, но той винаги бе изпълнявал религиозните си задължения и бе управлявал хората справедливо. Ако съществуваше Бог, защо трябваше да е враждебно настроен спрямо него? Все пак ако Кришна бе този Бог, това неминуемо обясняваше защо Пандавите са непобедими. Но защо въпреки всичко той облагодетелстваше синовете на Панду?

Дурьодхана си пое дълбоко дъх: „Кажи ми още за Кришна — помоли той с необичайно покорен глас. — Винаги чувам да говорят за него като за върховното същество. Искам да науча всичко за позицията и славата му, дядо.“

Тогава Бхишма описа великолепието на Кришна, както бе чувал за него от Нарада, Вясадева, Маркандея и Парашурама: „Всички тези мъдри светци приемат божествеността на Кришна, считайки го за господаря и поддръжника на всички същества. Той е приятел и доброжелател на всички, но ти не го приемаш за такъв, Царю. По тази причина смятам, че си ракшас с порочно сърце и ум. Ти си потънал в невежество, потопен единствено в мисли за себично щастие. Затова не можеш да разбереш Кришна. Само онези, които са пречистени от похот, алчност и гняв и които са осъзнали, че са негови вечни слуги, могат да го познаят. О, Царю, опитай се да видиш нещата по този начин, защото това ще те отведе към трайно щастие. Помири се и живей щастливо с братовчедите си. Не можеш да спечелиш тази война. Враждебността ти към Кришна и Пандавите ще доведе единствено до страдание и поражение.“

Като чуха Бхишма да разказва подробно за Кришна, много от царете, събрали се около Дурьодхана, бяха склонни да приемат Ядава като Върховния Бог. И Дурьодхана започна да се замисля дали Кришна не е повече от обикновен човек или дори повече от небесно същество.

Но вече бе твърде късно да се откаже от битката. Който и да е Кришна, Пандавите са врагове на Дурьодхана. Той нямаше да им даде нищо. Щом искаха царство, трябваше да се сражават за него. Дори и армията им да се състоеше само от въплътени полубогове, собствените му войски бяха вдъхновени от данавите, чиято сила бе равна на силата на боговете.

Дурьодхана разпусна съвета и отиде да си легне. Преди да се отпусне в леглото, той се поклони пред Кришна. Ако този ядавски герой наистина е Върховният, тогава не бе лошо да му се отдаде някакво уважение. Пък може и собствената му съдба да се промени, помисли си принцът. След това Дурьодхана легна на млечнобелите си копринени чаршафи и заспа неспокойно.

* * *

Когато слънцето изгря на петата утрин, двете армии отново се втурнаха една срещу друга. Избитите предишния ден воини бяха оставени да лежат на геройското си ложе за една нощ, а после призори бяха кремирани, за да се разчисти полето за нова битка.

Озверели от битката, вражеските войски отново се посичаха едни други. Нямаше време през деня, в което клането да спре. Арджуна проявяваше несравнимата си храброст, носейки се по полесражението. Лъкът Гандива сякаш запращаше мълнии, изстрелвайки безбройните си стрели във всички посоки. Останалите велики воини, като Абхиманю, Бхима, близнаците, Сатяки и Юдхищхира, също нанасяха опустошения сред Кауравите.

От страната на Кауравите Бхишма и другите могъщи воини продължаваха да избиват пандавската армия. Шикханди излизаше срещу Бхишма много пъти, желаейки да го убие, но всеки път Бхишма се оттегляше от боя. Дхрищадюмна също търсеше възможност да убие Дрона, но учителят на Куру удържаше нападенията му и отблъскваше Дхрищадюмна със собствените си неудържими атаки. Синът на Друпада не знаеше как ще успее да осъществи предопределението си, но безстрашно предизвикваше Дрона отново и отново.

Бхима също непрестанно търсеше възможност да нападне синовете на Дхритаращра, решен да ги убие възможно най-скоро. Докато опустошаваше бойното поле, той приличаше на бога на смъртта. Предпочиташе да се бие с боздугана си, въпреки че бе еднакво ловък и с лъка и често покриваше Кауравите с порои от стрели.

Петият, шестият и седмият ден изминаха. Загинаха много мъже, но никой от водещите воини от двете страни не бе повален. Опитвайки се да ограничи пораженията, които Арджуна нанасяше на войските му, Дурьодхана нареди на Сушарма и на армията му, самшаптаките, да го атакуват. Тези воини предизвикваха Арджуна в началото на всеки нов ден, а Пандава се сражаваше с тях, унищожавайки хиляди.

Въпреки че бе по-малобройна, армията на Пандавите постепенно изтощаваше врага. Дурьодхана в непрестанни дълги речи обвиняваше Бхишма и Дрона в пристрастност към Пандавите. И двамата отново и отново се опитваха да го убедят да прекрати войната и да сключи мир, но Дурьодхана бе непреклонен. Битката щеше да продължи.

На осмия ден Бхима се сражава и уби още седемнайсет от братята на Дурьодхана. Макар голям брой от тях да го бяха обкръжили и да го нападаха с оръжията си, Бхима безмилостно ги поваляше със своите стрели, изправен на колесницата си. Очевидно бе, че възнамерява да избие всички братя на Дурьодхана още сега. Едва когато Дрона излезе напред, обсипвайки го със стрели, това успя да го спре. Изстрелвайки толкова много стрели по Бхима, че той напълно се скри от поглед, Дрона позволи на синовете на Дхритаращра да се спасят. Освобождавайки се от атаката на учителя, Бхима отново се понесе по полесражението като вълк сред стадо овце.

Докато той опустошаваше кауравските ескадрони, а останалите пандавски герои избиваха войниците в други части на бойното поле, синът на Арджуна, Ираван, влезе в боя. Роден от принцесата на нагите Улупи, Ираван бе могъщ небесен воин. Той водеше дивизия бойци, яхнали пъстроцветни коне, отгледани по високите била на Хималаите, облечени в стоманени брони и със златни покривала. Войнствените наги, които ги яздеха, връхлетяха на бойното поле със страховити крясъци като ято лебеди, прелитащи над океана.

Кавалерията на нагите бе посрещната от страна на Кауравите от воини на коне от хълмистата област Гандхара, предвождани от шестимата по-млади братя на Шакуни. Облечени в ризници и надаващи бойни викове, те се нахвърлиха върху Ираван и воините му, прониквайки сред ескадрона им, решени или на победа, или на рай. Ираван се изсмя силно и извика на хората си: „Избийте всички тези воини на всяка цена!“

Нагите демонстрираха поразителните си умения да яздят и да се сражават. Жребците им сякаш плуваха из въздуха, оръжията им се сипеха от всички страни върху враговете им. Воините от Гандхара бяха разбити; единствено братята на Шакуни останаха да се бият срещу нагите. Те хвърлиха копията си към Ираван и пронизаха бронята му. Оръжия стърчаха от гърдите, гърба и силните му крака.

Неустрашим, Ираван изтегли остриетата и ги хвърли по ревящите си врагове. После слезе от коня си, цял облян в кръв, и като извади една страховита сабя, се втурна срещу синовете на Сувала. Могъщият нага приличаше на движеща се планина, покрита с червен окис. Докато въртеше сабята, той се пазеше с щита си от всички страни. Макар принцовете на Гандхара да изстреляха стотици стрели по него, не намериха пробив в защитата му. Те обкръжиха Ираван и отново хвърлиха копията си. Докато ги отбиваше, синът на Арджуна отскочи нависоко и отсече със сабята си ръцете и краката им. Отрязаните крайници на принцовете паднаха на земята заедно с оръжията, броните и щитовете им. Тогава Ираван с безпогрешна точност отсече със сабята си главите на противниците си.

Само един от принцовете, Вришаба, успя да избяга. Той се втурна към Дурьодхана да му докладва, че армията на Гандхара е унищожена. Дурьодхана пламна в гняв. Той повика Аламбуша, огромния и ужасяващ ракшас, който мразеше Бхима, защото бе убил брат му Бака и се бе съюзил с Дурьодхана. Когато той се изправи пред Дурьодхана, Каурава му каза: „Виж какво бедствие сътвори синът на Арджуна! Господарят на илюзиите, Ираван, може да бъде спрян единствено от някой с подобни сили. Ти можеш да се сражаваш където решиш — по земята или по небето. Можеш да приемаш форма каквато пожелаеш. Отиди и убий Ираван, сина на брата на заклетия ти враг!“

Като отговори: „Така да бъде“, ракшасът нададе страховит боен рев и се втурна срещу Ираван. С мистичната си мощ той сътвори многолюдна дивизия демони, препускащи на коне. Те носеха тояги с шипове по края и размахваха окървавени сопи.

Като видя Аламбуша да се носи насреща му, Ираван прегрупира конницата си. После нагите и ракшасите се сблъскаха. Скоро и двата ескадрона бяха избити, а Ираван и Аламбуша стояха сами един срещу друг, точно както Индра бе стоял срещу демона Вритра в древни времена. Когато ракшасът се приближи към Ираван, нагът замахна със сабята си и разсече наполовина меча на врага си.

Аламбуша се издигна в небето и избегна нападението на Ираван. Със силата на своето могъщество Ираван го последва във въздуха. В блестящите си брони двамата воини изглеждаха като две сблъскващи се планети. Атакувайки ракшаса с невиждана мощ, Ираван отсече крайниците му и обезобрази тялото му, но вместо да умре, Аламбуша се появи в съвсем ново и младо тяло. Ираван го съсичаше отново и отново със сабята и бойната си секира, но Аламбуша всеки път се явяваше в ново тяло и зловещият му рев изпълваше небето. Той внезапно прие ужасяваща, чудовищно огромна форма и се опита да сграбчи Ираван.

Докато хиляди воини ги гледаха отдолу, Ираван отвърна със собствената си илюзия: той се яви в огромна форма, наподобяваща Ананта-шеша. Безброй други наги в образите на ужасяващи наглед змии го придружаваха. Те пълзяха към Аламбуша с оголени зъби, плюещи отрова. След като размисли за миг, ракшасът прие формата на Гаруда и като ги връхлетя ненадейно, погълна противниците си.

Ираван бе объркан от магическата мощ на Аламбуша. Когато нагата отново възвърна своя образ, ракшасът се нахвърли върху него, замахвайки с дългия си меч. С един могъщ удар той отсече главата на Ираван, украсена с обеци и диадема, и тя падна долу на земята като луна от небесата.

Дурьодхана и воините му приветстваха ракшаса и започнаха да се сражават с удвоена сила. А войските на Пандавите извикаха обезсърчени. Далеч на другия край на бойното поле Арджуна се сражаваше със самшаптаките, без да знае за смъртта на сина си.

Но Гхатоткача видя гибелта на Ираван и разярен нададе страшен рев. Земята затрепери заедно с планините и езерата си, когато този ужасен вик отекна из далечните хълмове и клисури. Кауравите потрепериха и се обляха в пот. Крайниците им се вцепениха и те започнаха да се оглеждат, за да видят кой бе източникът на този страшен звук. После, изплашени от него, се разбягаха във всички посоки като стадо дивеч, застрашено от лъв.

Гхатоткача вдигна пламтящия си тризъбец и се понесе към Кауравите. Следваха го орди ракшаси, до един приели ужасяващи образи. Като се втурнаха в боя, те разпръснаха вражеските войски, както вятърът отвява прах и отломки.

Дурьодхана видя армията си да бяга в ужас пред страшните ракшаси. Надавайки боен вик, той се изправи непоклатим да ги посрещне, като размаха лъка си и извади няколко дълги, остри като бръснач стрели. Зад гърба му стоеше огромна дивизия воини на слонове. Те връхлетяха върху ракшасите, крещейки бойните си викове.

Гхатоткача побесня. С рев той и верните му последователи посрещнаха войската на Дурьодхана. В образите на дяволи, зли духове и отблъскващи демони могъщите ракшаси нападнаха слоновете. Със стрели, копия, саби, тояги, чукове и бойни секири те избиваха воините, които ги яздеха, а после вдигаха скали и дървета и погубваха слоновете. Посичайки цялата дивизия, ракшасите крещяха победоносно.

Дурьодхана бе извън себе си от ярост. Без да го е грижа за собствения му живот, той се втурна срещу Гхатоткача и ескадрона му. Могъщият Куру обсипа с безброй стрели враговете си, избивайки десетки от тях, които падаха с писък на земята. Дурьодхана проявяваше поразителна храброст, носейки се из бойното поле. Стрелите му летяха като мълнии и жестоко раняваха ракшасите.

Тогава Гхатоткача лично атакува Дурьодхана. Макар синът на Бхима да се носеше към него като олицетворението на Смъртта, Дурьодхана не трепна. Ракшасът наближи и извика:

„О, злодею, днес аз ще изплатя синовния си дълг към бащите ми, които ти изпрати в изгнание. Ти ограби тези праведни мъже и оскърби невинната им съпруга. О, човече с извратена интелигентност, окаяна издънка на рода си, сега ще те накажа за тези и за толкова много други грехове. Стой и се бий, ако имаш смелостта!“

Хапейки устните си, Гхатоткача започна да излива дъжд от стрели по Дурьодхана. Каурава изглеждаше като планина през бурния дъждовен сезон, но устоя на стрелите непоклатим, сякаш бе слон, обсипван с дъжд от цветя. В отговор той изстреля двайсет и пет стрели по ракшаса, които се изсипаха върху него като змии върху планината Гандхамадана. Пронизан и кървящ, Гхатоткача реши да убие Дурьодхана. Забравяйки обета на баща си, той взе едно грамадно копие, способно да пробие дори скала. То припламна с ярко сияние, когато Гхатоткача го вдигна, за да убие Дурьодхана.

Виждайки, че Каурава е в опасност, водачът на една дивизия слонове, цар на име Банга, се втурна напред със слона си, изпречвайки се между Дурьодхана и ракшаса, точно когато копието полетя. Слонът загина, поразен от пламтящото острие, а царят успя да скочи на земята.

Дурьодхана бе обхванат от ярост. Войските му загиваха навсякъде около него, а насреща му стоеше ракшаският син на Бхима, подобен на непоклатима планина. Нима би могъл някак да го победи? Но помнейки кшатрийския си дълг, принцът на Кауравите не помръдна от мястото си. Той изстреля няколко смъртоносни стрели, които полетяха към Гхатоткача като сноп комети.

Ракшасът бързо се наведе и ловко избягна остриетата. Той неспирно надаваше рев, който вцепеняваше от ужас враговете му.

Бхишма се обезпокои за живота на Дурьодхана. Той бързо отиде при Дрона и каза: „Като чувам тези ревове, ми се струва, че Гхатоткача побеждава царя. Няма създание, способно да убие сина на Бхима. Ти единствен можеш да помогнеш на Дурьодхана. Иди да го спасиш! Дано успееш!“

Дрона незабавно се понесе към мястото, откъдето се чуваше рева на Гхатоткача. Следваха го Ашватхама, Крипа, Бахлика, Сомадатта, Шаля, Бхуришрава и други воини на Куру. Стигайки до Дурьодхана, Дрона видя, че той е тежко притиснат, и бързо изстреля порои от стрели по Гхатоткача, докато останалите Куру атакуваха армията на ракшасите с лъкове, копия и пики. Звукът на блъскащата се в кожените ръкавици тетива наподобяваше пукота на изгарящ бамбук в горски пожар. Куру хвърляха копията си по ракшасите и те просъскваха из въздуха като хиляди отровни змии.

Като видя пристигащия ескадрон на Куру, Гхатоткача се разсмя и зае позиция. С нов ужасяващ рев той обтегна огромния си лък и пусна стрела със сърповидно острие, която сряза лъка на Дрона. С още стрели ракшасът прониза всички водачи на Куру и повали знамената им. Движенията му бяха толкова бързи, че Куру едва намираха възможност да насочат към него оръжията си, преди да бъдат улучени. Мощта на стрелите му ги караше да се олюляват. Много приседнаха на терасите на колесниците си, зашеметени и ранени.

Когато Куру отстъпиха под яростната му атака, Гхатоткача отново съсредоточи вниманието си върху Дурьодхана, като се втурна насреща му с вдигнат меч. Виждайки това, Куру се окопитиха и като се прегрупираха, посипаха стрелите си върху ревящия ракшас. Тежко ранен, Гхатоткача се издигна в небето като орел. Крясъкът му достигна до Юдхищхира, който каза на Бхима: „Така може да вика само твоят син. Подозирам, че е обкръжен от много могъщи противници. О, най-добър сред хората, бързо отиди да му се притечеш на помощ!“

Бхима послуша брат си и се понесе към Гхатоткача, последван от други воини на колесници и голям контингент войници. Докато препускаше към своя син, Бхима надаваше собствените си бойни викове.

Щом ги чуха, Кауравите пребледняха от страх. Когато той се нахвърли върху им, много побягнаха, но водачите на Куру останаха по местата си. Последва свирепа битка между тях и обединените сили на Гхатоткача и Бхима.

Дурьодхана подреди войските си, които се завърнаха в боя единствено за да бъдат избити от нападащите Пандави. Земята стана непроходима от осакатените тела на воините и от двете страни. Грохотът на оръжията, удрящи по броните, бе оглушителен. Гъст облак червен прах изпълни въздуха; никой не виждаше нищо. В тази страшна и объркана битка приятелят намушкваше приятеля си, без да може да го различи от врага. Постепенно полето потъна в толкова много кръв, че прашният облак слегна. Всичко отново се проясни; навсякъде се разкриха картини на пълно унищожение.

Бхима и Гхатоткача вилнееха по полесражението като вихрушки, избивайки хиляди мъже. Дурьодхана видя, че армията му губи битката. Той даде заповед на Бхагадатта, царя на Прагьотиша, да атакува Бхима и сина му. Могъщият воин яздеше огромен слон, неотстъпващ по сила на Айравата. Подкрепян от голяма дивизия воини на слонове, той се насочи към Бхима, ревейки предизвикателно. Като го видяха да наближава като ходеща планина, воините на Пандавите го обкръжиха и нападнаха слона му с всевъзможни остриета, които заудряха туловището му.

Наранен от хиляди стрели, огромният звяр приличаше на хълм, украсен с нишки червен варовик. Разгневен, той се нахвърли с рев върху враговете си, изпотъпквайки цели колесници заедно с конете, колесничарите и воините им. Макар и ранен, слонът не можеше да бъде спрян.

Владетелят на дашархите, Кшатрадева, който се бе качил на друг слон, се спусна яростно срещу Бхагадатта. Двата звяра се сблъскаха, но слонът на Бхагадатта дори не помръдна. Този на Кшатрадева обаче отстъпи назад. Бхагадатта хвърли по него в бърза последователност четиринайсет копия, обсипани със скъпоценности, с дълги заострени върхове. Те проникнаха през бронята на животното и то се олюля. Ревейки от болка, слонът на дашархския владетел се обърна и побягна, стъпквайки собствената си армия. Бхагадатта зарева от радост и пришпори своя слон, който диво се развилня из полето. Тичайки насам-натам, той не можеше да бъде спрян и тъпчеше цели дивизии войници. Пандавите се разпръснаха и препуснаха надалеч във всички посоки с викове на ужас.

Тогава Гхатоткача предизвика Бхагадатта с гневен рев. Приемайки огромна форма, той хвърли пламтящия си тризъбец по слона. Докато оръжието летеше, хвърчаха искри. Бхагадатта незабавно изстреля стрела със сърповидно острие, която разсече тризъбеца, преди да го е достигнал. Той падна на късове на земята, сякаш от небето се посипаха звезди. После Бхагадатта хвърли собственото си горящо копие по ракшаса.

Гхатоткача подскочи и го улови, после с вик го счупи в бедрото си под одобрителните възгласи на Пандавите. Разярен, Бхагадатта се нахвърли върху пандавските воини, подкрепян от своята дивизия слонове. Последва яростна битка. Гхатоткача удържаше Бхагадатта, докато Бхима и останалите воини избиваха вражеската войска.

9.
Клетвата на Бхишма

В далечния южен край на бойното поле Арджуна се сражаваше със самшаптаките, предвождани от Сушарма. Тези воини бяха неустрашими и бяха дали обет никога да не отстъпват. Те напълно ангажираха вниманието на Пандава, удържайки го надалеч от Бхишма и от останалите герои водачи на Куру.

Арджуна се биеше честно. Не използваше оръжията, получени от боговете, макар тези небесни снаряди да бяха способни да изличат враговете му от лицето на земята. Но дори и с обикновени оръжия той бе непобедим. Самшаптаките се втурваха срещу него на вълни със своите копия, пики, боздугани, секири и безброй стрели, които Арджуна контрираше без ни най-малко усилие със собствените си стрели от Гандива. Той пронизваше противниците си със снопове стрели, разкъсващи ризниците им. На всяка атака падаха хиляди, но нови и нови продължаваха да идват към него.

Късно през деня при Арджуна пристигна пратеник с вестта за смъртта на Ираван. Арджуна извика и седна в колесницата си. Като го видя опечален, Кришна откара колесницата далеч от врага. Арджуна покри лицето си с длани и заплака. След известно време каза: „Уви, о, Кришна, чак сега разбирам колко прав е бил благородният Юдхищхира в стремежа си да избегне войната с всички средства. Този великодушен човек несъмнено ясно е прозрял какво страшно унищожение за хората е войната, затова се молеше само за пет села. Но скъперникът Дурьодхана му отказа. Сега безброй кшатрии загиват в името на нечие богатство. Като гледам всички тези герои, паднали на земята, мога единствено да се обвинявам. Проклет да е кшатрийският дълг! Проклета да е жаждата за царства и богатства! Никаква радост няма в тази битка!“

Арджуна се взря с просълзени очи в очакващите го самшаптаки. Вече не можеше да се избегне боя. Ясно беше, че войната ще приключи едва когато войските на Дурьодхана бъдат унищожени, а заедно с тях и той. Скръбта на Арджуна прерасна в гняв при мисълта за твърдоглавието на Дурьодхана. Заради него сега и собственият му скъп син бе загинал.

Разгневен, дишайки тежко, Арджуна се пресегна за лъка си: „Сега не е време за проява на нежни чувства. Откарай колесницата ми пред Дурьодхана, о, Кешава. Нека прекосим този необятен океан от воини. С твоята благословия, скъпи Господи, скоро ще сложа край на тази война.“

Кришна пришпори конете напред и колесницата се понесе през полето. Още отдалеч Арджуна видя флаговете на Дурьодхана, Дрона и Бхишма, които се сражаваха рамо до рамо, подкрепяни от Крипа, Ашватхама и Бхагадатта. Виждайки приближаващия Арджуна, те го посрещнаха с порои стрели. Без да търпи атаката им, той им отвърна със своите, изстрелвайки ги във всички страни, докато се носеше из полесражението. Всяка от стрелите му летеше с безпогрешна точност към целта си. Воините падаха от колесниците си като зрели плодове от дървета, съборени от ураган.

Когато слънцето пое на запад, битката продължаваше да бушува. Воюващите се нападаха един друг като разярени лъвове, биещи се за плячка. Те се влачеха за косите и отсичаха крайниците и главите си. Използвайки оръжия, юмруци, ритници и зъби, те се биеха като обезумели, избивайки голям брой воини от противниковата армия.

Прекрасни лъкове с инкрустирани в злато и скъпоценности дъги, лежаха захвърлени по полето. Скъпи накити и стрели, пропити с масло, блестяха по земята. Стоманени мечове с дръжки от слонова кост и изящни щитове, щамповани със златни гравюри, падаха от безжизнените ръце на притежателите си. Копия, ланцети, бойни брадви и боздугани, майсторски украсени със злато и бисери, бяха разпилени наоколо. Мъже лежаха в неестествени пози, стискайки оръжията си. С изцъклени, втренчени очи те изглеждаха така, сякаш все още са живи. Други бяха паднали обезглавени и промушени, с разтворени усти, ръце и крака. Мирис на кръв и изгоряла плът изпълваше въздуха.

Към края на деня настана страховита битка между Бхима и Дурьодхана. Бхима тъкмо бе избил сам дивизия от десет хиляди мъже, когато чу Дурьодхана да го предизвиква: „Ако не те е страх, ела и се бий с мен, Бхима! Досега избиваш само обикновени войници. Нека да видим как ще се справиш срещу един истински могъщ воин!“

Стискайки стоманения си боздуган, сякаш щеше да го смачка, Бхима избухна в смях: „Часът, който така дълго очаквах, удари. Днес ще те убия, ако не избягаш от страх от битката. Днес ще утеша мъката на Кунти и Драупади. Като те убия в бой, ще отмъстя за нещастията, които изстрадахме в гората. Надменен и горделив, ти се отнесе към нас унизително. Сега ще получиш последствията от безразсъдството си. О, порочни човече, ти презря дори безгрешния Кришна, макар той лично да отиде в Хастинапура да предложи мир. Изпълнен със злорадство, ти изпрати Улука при нас с кощунственото си послание. За всички тези действия ще пратя и теб, и роднините ти в обителта на Смъртта.“

Бхима вдигна лъка си и на мига изстреля трийсет и шест мълниеносни стрели по Дурьодхана. Те убиха конете му, повалиха колесничаря му на земята и строшиха лъка му. После Бхима бързо пусна още две остри като бръснач стрели, които съсякоха флага на Дурьодхана и белия сенник над колесницата му. Изящното знаме на Каурава, изрисувано със златна змия и обсипано с бисери, изведнъж падна в прахта и Бхима изрева екзалтирано.

Дурьодхана се протегна за друг лък, но Бхима го улучи с други десет стрели и Каурава залитна на колесницата си. Лишен от конете си, той не можеше да се оттегли от атаката на Бхима. Виждайки затруднението му, Джаядратха се спусна напред и нападна Бхима с порой от стрели. Междувременно Крипа дойде при Дурьодхана и го отнесе на колесницата си.

Докато Крипа откарваше почти лишения от съзнание Дурьодхана, много други воини от Кауравите атакуваха Бхима, към когото се беше присъединил Абхиманю. Последва яростна битка между всички тези герои. За пореден път слънцето залезе над сцени на пълно унищожение навсякъде по бойното поле. Двете армии се оттеглиха за през нощта, възхвалявайки се едни други за своите подвизи и храброст.

* * *

Отново в палатката си, Дурьодхана бавно започна да идва на себе си. Измъчен от раните, нанесени му от Бхима, и от срама, че бе изгубил битката, той започна да мисли за Карна. Ако Бхишма нямаше намерение да убива Пандавите, тогава трябваше да се оттегли и да остави Карна да се сражава. Кауравският принц реши да говори с приятеля си, който изчакваше в лагера възможността да се включи в боя.

Като го видя да влиза в палатката му, окървавен и покрит с прах, Карна скочи и го прегърна: „Как са Куру? Печелите ли победа над врага? Умножавате ли славата си?“

Дурьодхана поклати глава: „Не, приятелю, нещата не вървят в наша полза. Войнствените Пандави, които не могат да бъдат победени дори от боговете, вземат надмощие. Ден след ден те избиват армията ми. О, Карна, силите ми отслабват, а запасите ни от оръжия намаляват. Вече се съмнявам дали изобщо ще победим Пандавите.“

Лицето на Карна пламна и той стисна юмруци: „Не тъгувай, о, най-добър от Бхаратите. Ще направя каквото би те зарадвало без ни най-малко колебание. Нека Бхишма се оттегли от боя. Когато старият герой свали оръжие, аз лично ще дойда да убия Пандавите. Бхишма винаги ще се отнася снизходително и милостиво към синовете на Панду; той е неспособен да ги убие. Заповядай му да се оттегли, Царю. Тогава се кълна, че пред очите на всички ще поваля могъщите Пандави в боя.“

Карна просто искаше да каже нещо, което да вдъхне кураж на Дурьодхана. Знаеше, че самият той също не би могъл да убие всички Пандави; бе обещал на Кунти да ги пощади, освен Арджуна. Но поне щеше да се сражава с цялата си мощ; може би щеше да успее да убие Арджуна и да накара останалите братя да побягнат. Това несъмнено би довело до победа на Кауравите.

Дурьодхана се ободри: „Думите ти запалват в мен нов ентусиазъм. Ще отида при Бхишма. Ако могъщият воин не се съгласи да убие утре Пандавите, ще се върна при теб. Тогава ще можеш да се сражаваш, защото ще поискам от Бхишма да се оттегли.“

Дурьодхана излезе от шатрата на Карна. Яхвайки тъмния си жребец, той се насочи към палатката на Бхишма. Като го видя така лошо ранен, Бхишма накара дворцовите лекари да почистят раните му. След това лично ги намаза с мехлеми, които бързо излекуваха принца. С хималайската билка вишалякарини, Бхишма облекчи болката на Дурьодхана. Докато го лекуваха, водачът на Кауравите разговаряше трескаво със своя генерал:

„Явно не можем да направим нищо, за да спрем яростните атаки на Пандавите. Те се втурват напред, дядо, и разкъсват редиците ни. Прониквайки, поваляйки и посичайки воините ни, тези могъщи бойци печелят слава за наша сметка. И днес те разкъсаха формацията ни и избиха войската ни. Самият аз бях ранен от Бхима и почти загубих живота си. О, най-добър сред хората, не мога да приема, че си неспособен да възпреш Пандавите. Утре трябва да вложиш цялата си мощ. С твоята благословия, аз желая да спечеля победа и да убия синовете на Панду.“

Бхишма погледна със съжаление Дурьодхана. Той все още не можеше да разбере, че надеждата му да унищожи Пандавите е напразна. Така безуспешни бяха и опитите да му се обясни това. Щеше да се наложи да го разбере по трудния начин. Бхишма си помисли за Кришна. Каквито и планове и стратегии да опитваха Куру, колкото и ловки да бяха, Кришна несъмнено щеше да ги осуети. Въпреки всичко, като главнокомандващ на кауравската армия, Бхишма знаеше, че е негов дълг да направи всичко по силите си да се опита да победи Пандавите. Дългът бе болезнено нещо. Но поне го бе довел близо до Кришна, а това не би могло да бъде неблагоприятно при никакви обстоятелства.

След като приключи с грижата за раните, Бхишма седна край Дурьодхана: „Аз се сражавах до предела на силите си през всеки от изминалите дни.“ Старият Куру вдигна ръцете си, белязани от ударите на тетивата: „Избивах по десетки хиляди воини. Въпреки всичко не можах да нараня Пандавите, нито главните им воини. Те са пазени от добродетелта и от самия Бог на добродетелта. Какво можем да постигнем с всичките си напразни усилия?“

Дурьодхана сключи длани и се обърна към Бхишма: „Осланяйки се на теб, о, убиецо на врагове, ние бихме могли да победим в бой дори боговете и демоните. Какво да говорим за Пандавите? Как мога да повярвам, че си неспособен да убиеш петима воини, пък били те и подкрепяни от близките и съюзниците си?!“

Сълзи се стичаха от очите на Дурьодхана: „О, сине на Ганга, господарю мой, смили се над мен. Убий синовете на Панду, както Индра е убил данавите. Спомни си как ми обеща да унищожиш цели армии. Прояви цялата си мощ и убий тези петима братя заедно с всичките им съюзници.“

Дурьодхана замълча за миг, дишайки тежко. После погледна Бхишма в очите: „Или пък ако от състрадание към тях или от омраза към мен, господарю, не желаеш да убиеш Пандавите, тогава моля те, оттегли се и остави Карна да се сражава. Този велик герой, който е украшение на битката, обеща да убие синовете на Кунти и техните съюзници.“

Бхишма усети как острите думи на Дурьодхана пронизват сърцето му. Съмнението на принца, че той не прави най-доброто, на което е способен, единствено увеличаваше мъката, която изпитваше от това, че изобщо трябва да се сражава. Явно на Дурьодхана му липсваше и капка интелигентност. Нима не виждаше колко храбро се сражаваха воините му? Какво повече си мислеше той, че ще постигне Карна? Бхишма замълча за миг, за да овладее гнева си. Дишайки тежко, стиснал ръкохватката на меча си, той най-после каза с леден глас: „Защо ме пронизваш с тази обида, Дурьодхана? Винаги съм се опитвал с всички сили да направя всичко за твое благо, дори с цената на живота си. Казах, че Пандавите са непобедими. Нима не е достатъчно доказателството, че Арджуна удовлетвори Агни, удържайки небесните войнства в Кхандава? Или че той и братята му те спасиха от разярените гандхарви? Къде беше синът на сута тогава?“

Бхишма усещаше как огорчението му нараства, докато продължаваше да говори на Дурьодхана. Принцът мислеше единствено за себе си. Не се интересуваше от другите. Защо не можеше тогава да разбере какво е в негов интерес в този случай? Очевидно бе заслепен от завист и омраза към братовчедите си, затова и прегръщаше собственото си унищожение, колкото и да бе очевидно то.

Въпреки разочарованието си Бхишма усещаше и съчувствие: „Няма съмнение, че човекът пред прага на смъртта губи ум и разум, сине на Гандхари. Ти си неспособен да видиш неизбежните резултати от враждебността, която създаде с Пандавите. След като изправен редом с тях на бойното поле е безсмъртният, непогрешим Кришна, изходът може да бъде само един. Всичко това е твое дело. Защо ме обвиняваш? Така дългоочакваният от теб час настъпи. Време е да проявиш гнева си в героични дела. Покажи отдавна прехвалената си храброст в боя и приключи този конфликт.“

В палатката влязоха слуги, за да известят на Бхишма и принца, че вечерята им е готова. Дурьодхана ги отпрати с едно махване на ръката. Той нямаше апетит. Откакто бе започнала битката, едва се хранеше, отказвайки се дори от виното, което иначе толкова много обичаше. Умът му бе зает единствено с мисли за Пандавите и за това как да бъдат убити. Седнал в нозете на Бхишма, той вдигна умолителен поглед към него. Ако синът на Ганга вземеше решение, Пандавите все едно бяха вече мъртви.

Бхишма си пое дълбоко дъх: „Трябва да знаеш, владетелю, че никога няма да изоставя теб или Куру. Такъв е дългът ми на кшатрия, такова е и собственото ми решение. Заради тебе, Царю, ще направя свръхчовешко усилие утре да причиня смъртта на Пандавите. Врязвайки се във вражеските редици, аз лично ще ги предизвикам сред касапницата на битката. Всеки, който дойде да ги защити, на мига ще бъде убит. С изключение на Шикханди няма да пощадя никого.“

Бхишма взе своя голям сребърен колчан, инкрустиран със скъпоценни камъни. Извади пет сияйни позлатени стрели, обсипани с бисери. Те имаха дълги копиевидни остриета и бяха украсени с пера от ястреб. Бхишма разстла парче коприна на земята и внимателно постави петте стрели върху него. Докато Дурьодхана го наблюдаваше, той поседя в медитация за няколко минути, мълвейки ведически мантри.

Накрая каза: „Вложих в тези стрели пълната мощ на аскетичните си сили. Дори и Индра не би могъл да ги избегне. С тях утре ще убия петимата Пандави.“

Гласът на Бхишма бе глух и безрадостен. Сълзи потекоха от очите му, докато продължи: „Спи спокойно тази нощ, Царю. На сутринта ще изляза и ще поведа страшна битка, каквато никога не е била виждана досега. Пандавите няма как да оцелеят. Само Кришна може да ги спаси, но той се е заклел да не се сражава.“

Бхишма леко се усмихна. Щеше ли Кришна да намери някакъв начин да спаси скъпите си приятели? Това наистина би било прекрасно. Не успееше ли обаче, с Пандавите беше свършено. Стрелите с мистична сила нямаше да пропуснат целта.

Дурьодхана скочи на крака щастлив и плесна с ръце. После обаче се замисли. Също като Бхишма и той се питаше дали Кришна нямаше да намери начин да осуети този план. Като погледна към стрелите, разстлани пред Бхишма, той каза: „Нека да останат при мен тази нощ. Ще ги пазя внимателно и ще ти ги дам при започването на битката.“

Бхишма кимна и Дурьодхана взе стрелите. Той се поклони пред дядото и се прибра в своята шатра, внимателно поставяйки вързопа край леглото си. Сега Пандавите несъмнено бяха обречени. Бхишма бе прославен навсякъде като Деваврата, онзи, който никога не нарушава обетите си. Нищо нямаше да го спре да изпълни клетвата си. Дурьодхана се приготви да отпочине щастлив. Едва имаше търпение да дочака утрото.

* * *

Юдхищхира седеше в палатката си, заобиколен от своите братя. След осем дни сражения сякаш войските му взимаха надмощие. Въпреки че се радваше, Юдхищхира в същото време страдаше, че толкова много хора бяха избити. Когато тази война свършеше, земята щеше да е пълна с вдовици. Но какво можеше да се направи? Той бе опитал всичко възможно да постигне мир. Твърдоглавият Дурьодхана и заслепеният му баща носеха вината. Сега те жънеха резултата от своето безумство. Бяха толкова безразсъдни, че дори Кришна не успя да ги разубеди. Юдхищхира погледна към Кришна. Героят на Ядавите се замисли. Докато всички седяха по местата си, той заговори:

„Започваме да печелим успех в тази битка. Бхима и Арджуна, подкрепяни от всички вас, унищожават Кауравите. Според мен враговете ни ще прибегнат до всякакви отчаяни средства, за да обърнат нещата. Дори в този миг усещам, че замислят някакъв коварен план.“

Кришна хвърли поглед към Арджуна, който седеше настрани от другите с наведена глава и мислеше само за Ираван. Принцът на нагите се бе сражавал от обич към баща си. Арджуна си спомняше далечния ден, в който бе заченал Ираван с Улупи. Тя бе отгледала момчето сред нагите, но то често бе идвало да вижда Арджуна в Индрапрастха. Сълзи закапаха от очите на Арджуна, като си спомняше дните, прекарани със сина си. Сега младежът лежеше на геройското си ложе — поредната жертва на алчността на Дурьодхана. Арджуна въздъхна и се загледа през отвора на шатрата навън в мрака на нощта.

Кришна се приближи към приятеля си и го прегърна през раменете: „О, Партха, придържайки се към кшатрийския си дълг, освободи се от тази скръб. Синът ти несъмнено е достигнал вечните блажени сфери. Прогони мъката си и насочи ума си към битката.“

Арджуна избърса очите си и се обърна към Кришна. Какъв щастливец бе той, че Богът на всички същества лично стоеше край него да го подкрепя на пътя на добродетелта. Воинският дълг несъмнено не бе лек.

Кришна му се усмихна успокоително и продължи: „Има нещо, което трябва да направиш тази нощ, Арджуна. Спомняш ли си, когато спаси Дурьодхана от гандхарвите — как тогава той обеща да ти се отплати за помощта? Вярвам, че е настъпил мигът за това. Каурава притежава пет стрели, предназначени да убият теб и братята ти. О, Арджуна, отиди при него приятелски и му поискай стрелите.“

Арджуна помнеше онзи ден в гората, когато беше освободил Дурьодхана и братята му. Каурава изгаряше от срам, но въпреки това честта му на кшатрия го бе заставила да признае, че е длъжник на Арджуна. Арджуна си спомни как се бе засмял и бе казал, че ще поиска нещо в бъдеще. Мислел си бе, че подобен ден никога няма да настъпи, но явно Кришна не смяташе така.

Арджуна започна да сваля ризницата си: „О, Джанардана, винаги ще последвам решението ти. Веднага ще отида при Дурьодхана.“

Невъоръжен и сам, Арджуна яхна един бял кон и премина през лагера на Кауравите. Според закона на честта на кшатриите той знаеше, че няма опасност. Много пъти след целодневна битка войниците от противниковите армии се събираха като приятели. Кауравските стражи отстъпиха настрани като го видяха да приближава. Посочиха му бързо шатрата на Дурьодхана, където той намери принца готов да си ляга.

Дурьодхана стана изненадан, когато Арджуна влезе: „Привет, о, Партха!“ — каза той, посочвайки му място за сядане недалеч от леглото. „Добре си дошъл. Кажи ми защо си тук? Да не би да идваш да молиш за царството без бой? Ако е така, веднага ще ти го дам.“

Арджуна добре знаеше, че Дурьодхана се присмива, както и принцът добре знаеше, че Арджуна не би молил за нищо. Ако получеше царството, това щеше да бъде единствено след края на войната и гибелта на врага. Но той очевидно искаше нещо; Дурьодхана го гледаше с любопитство.

Арджуна не седна: „Принце, дошъл съм тук, защото помня, че обеща един ден да ми се издължиш. Спомняш ли си това обещание?“

Дурьодхана изпита срам при спомена за онзи ден: „Да, разбира се, помня добре. Какво ще поискаш от мен?“

„Знам, че пазиш тук пет стрели, о, Бхарата. Тях искам.“

Дурьодхана го изгледа смаяно, но без колебание взе стрелите и ги даде на Арджуна: „Вземи ги, Партха, но моля те, кажи ми откъде знаеш за тях?“

Като взе стрелите и благодари на Дурьодхана, Арджуна отговори, че Кришна му е казал за тях. После се сбогува и се върна в шатрата на Юдхищхира, оставяйки Дурьодхана да седи на леглото си замислен. Пак този Кришна! Може би възхвалите на Бхишма и Видура все пак бяха истина. Със сигурност имаше нещо необикновено в този Ядава. Той сякаш знаеше всичко. Дурьодхана легна и се загледа в празното пространство под големия таван на палатката. Нима имаше някаква надежда за победа? Може би. Стрелите може и да бяха загубени, но все пак Бхишма бе решил да убие Пандавите.

10.
Кришна закриля предания си

По изгрев на следващата сутрин Бхишма отиде при Дурьодхана и поиска стрелите. Като чу, че Арджуна ги е взел по заръка на Кришна, той се усмихна. Не беше изненадан. Дори да бяха успели да запазят стрелите, Кришна несъмнено щеше по някакъв начин да му попречи. Докато Кришна бе на колесницата на Арджуна, Куру бяха обречени. Колко дълго още можеше да продължава тази битка? Нима всички трябваше да умрат, преди тя да свърши?

Надявайки ризницата си, Бхишма каза: „Очевидно Ядава направи обещанието ми неизпълнимо. Не мога да вдъхна същата сила на други пет стрели. Затова и няма да мога да убия петимата братя днес. Въпреки това ще вложа всичките си усилия заради теб. Каквото зависи от мен, ще бъде направено. Ще съсредоточа вниманието си върху Арджуна. Дори ако убия само него, целта ти ще бъде постигната.“

Докато се приготвяше за боя, Бхишма си мислеше за обещанието на Кришна да не взема оръжие по време на битката. Днес той щеше да постави на изпитание това обещание. След като героят на Ядавите го бе принудил да не изпълни обета си, тогава и той щеше да го накара да наруши своя. Или щеше да му се наложи да се бие, или щеше да види скъпия си Арджуна убит.

Бхишма се качи на колесницата си и пое начело на своята армия. Давайки заповеди, той подреди Кауравите във формацията, наречена Сарвабхадра. Тя наподобяваше орел с разперени криле. Крипа, Критаварма, Джаядратха и още царе той нареди начело и в средата на армията. Други могъщи герои стояха при лявото и дясното крило, закриляйки дивизиите пехотинци. Дурьодхана беше в центъра, заобиколен от братята си и пазен от Дрона и неговия син. Аламбуша и ракшасите му стояха в тила, заедно с десетки хиляди други воини.

Дурьодхана погледна Бхишма, който стоеше най-отпред на армията му. Старият герой сияеше като луна сред Кауравите. Принцът усети надеждата му да нараства. Ако Бхишма проявеше пълната си мощ, Пандавите със сигурност щяха да отстъпят в безпорядък. Но те щяха да опитат всякакви начини да го спрат, макар че имаше само един, способен на това — поне според пророчеството.

Дурьодхана се обърна към Духшасана и се провикна: „Днес дядо ще унищожи враговете ни в боя, както огънят изгаря тревата. Със сигурност онова, за което копняхме през всички тези години, сега ще бъде постигнато. Затова считам, че наш най-висш дълг е да пазим Бхишма. Той каза, че ще убие всекиго, който се изпречи на пътя му в сражението, освен Шикханди. Затова трябва да сме сигурни, че дядо няма да се срещне със сина на Друпада. Не бива да позволим на Шикханди да го убие, както вълк от глутница убива самотен лъв.“

По заповед на Дурьодхана много могъщи воини на колесници излязоха да отбраняват Бхишма. После армията тръгна напред, разтърсвайки земята.

От отсрещната страна на бойното поле стояха готови за бой войските на Пандавите. Облечени в бляскави брони и строени в контраформация, те се понесоха срещу врага. Препускайки до Дхрищадюмна, Арджуна каза: „Тъй като се чувства измамен, днес Бхишма ще бъде гневен. Затова нека Шикханди излезе срещу стария герой. Аз ще го закрилям.“

После двете армии се сблъскаха. Сред бойни викове и тръбене на безброй музикални инструменти те яростно се атакуваха едни други. Над войниците с крясъци кръжаха хищни птици. Виеха чакали. Хоризонтът сякаш пламтеше, от небето се сипеха порои от камъни. Конете и другите животни плачеха със сълзи и се спъваха, докато тичаха. Въпреки тези неблагоприятни поличби, предсказващи клане, воините се впускаха в битката с всички сили. Те се втурваха безмилостно един срещу друг, посичайки и пронизвайки се. Воините на колесници сипеха порои от стрели, спускащи се като сиви облаци от небесата. Безброй копия свистяха из въздуха като сребропери и златопери змейове.

Излизайки напред от редиците на Пандавите, Абхиманю демонстрираше смайваща ловкост и сила. Носен от жълтеникавокафявите си жребци, той препускаше срещу Дурьодхана и дивизиите му. Изстрелваше стрели по принца и поддръжниците му с такава мощ и бързина, че те оставаха на мястото си вцепенени, неспособни да реагират. Много храбри воини на колесници загинаха от безпогрешните стрели на Абхиманю. Колесници се разхвърчаваха разбити, слонове падаха на земята. Стрелите му летяха като змии с огнени езици. Той разбиваше ескадроните на Кауравите, както вятърът разпръсква облаците, и те едва успяваха да гледат към него, като препускаше из бойното поле, с лък неспирно опънат в кръг. Докато Абхиманю ги унищожаваше, кауравските воини го мислеха за втори Арджуна. Никой не можеше да забележи и едно слабо място у него. Той обърка дори Дрона, Крипа и Ашватхама, които се опитаха да го спрат. Кауравите се обърнаха ужасени в бягство.

Виждайки бедата, в която са изпаднали войските му, Дурьодхана повика Аламбуша и му заповяда: „Синът на Субхадра сам унищожава моята армия. Не виждам кой друг би могъл да го спре освен теб, о, принце на ракшасите. Върви и го убий! Междувременно Бхишма, Дрона и аз ще убием Арджуна.“

Аламбуша се подчини на заповедта и нададе ужасяващ рев, който разтърси земята. Щом го чуха, воините се вцепениха по местата си. Абхиманю обаче се зарадва на връхлитащия го ракшас. Стиснал дългия си лък, той нареди на колесничаря си да приближи към него. Абхиманю сякаш танцуваше на колесницата, докато обсипваше със стрелите си Аламбуша и неговите последователи.

Ракшасите започнаха да унищожават дивизиите, подкрепящи Абхиманю. Аламбуша се движеше с такава бързина и мощ, че бързо изби хиляди войници. Стрелите му се сипеха в отровен дъжд и погубваха войските на Пандавите. Виждайки подвизите на ракшаса, петимата синове на Драупади се втурнаха насреща му като пет планети, атакуващи слънцето. Синът на Юдхищхира, Пративиндя, прониза бронята му с няколко остри стрели, които просвистяха из въздуха. С бликналата от раните му кръв ракшасът приличаше на тъмен облак, украсен от алените слънчеви лъчи. Синовете на Пандавите яростно продължиха да сипят стрели по Аламбуша от всички страни. Жестоко ранен, той се разяри като настъпена змия. Но неспособен да устои на атаката, демонът се свлече на пода на колесницата си и загуби съзнание за няколко мига.

Когато ракшасът дойде на себе си, той скочи на крака разгневен. Започна да пуска дълги стрели, украсени с пера от ястреб, които строшиха лъковете и знамената на противниците му. Всеки от петимата братя бе жестоко ранен. Обезумелият Аламбуша изстрелваше смъртоносните си стрели с плашеща сила. Те убиха четирите коня на всяка една от петте колесници, както и колесничарите им. Ракшасът пронизваше отново и отново братята със стрели, наподобяващи пламтящи метеори.

С постоянно обтегнат лък Аламбуша се нахвърли върху враговете си с намерението да ги убие. Но докато приближаваше към тях, възпряха го пороите стрели, изстрелвани от Абхиманю. Ракшасът насочи вниманието си към сина на Субхадра и между двамата герои се завърза свирепа битка. С почервенели от ярост очи те се взираха няколко мига един в друг. И двамата ревяха, стиснали лъковете си, докато се обикаляха един друг с колесниците си. Внезапно и двамата започнаха да стрелят, а лъковете им трещяха като гръмотевици. Ракшасът използваше магическата си мощ, а Абхиманю му отвръщаше с небесни оръжия.

Небето между двамата воини се изпълни с облаци от стрели, от които се сипеха огън и искри, докато се сблъскваха насред полет и падаха на късове на земята. Търсейки слабото място на противника, всеки от двамата воини пронизваше другия в гърдите, ръцете и краката. Макар и ранени от остри стрели, които стърчаха от телата им като дървета по планина, никой от сражаващите се не трепваше.

Тогава Абхиманю изстреля стрели, които пронизаха ракшаса, преминавайки през тялото му и потънаха в земята като алени змии, скриващи се в дупките си. Аламбуша застена от болка и обърна лице. С мистичната си мощ той разпростря пелена от мрак над бойното поле. Никой не виждаше нищо в тъмнината. Тогава Абхиманю призова Сурия-астра. Когато сияйното оръжие се яви, полесражението се освети отново. После Абхиманю покри противника си с мрежа от златисти стрели. Опитвайки се да се спаси от тежкото си положение, ракшасът прибягна до много илюзии. Той накара на полето да се появят странни създания. Пламтящи оръжия, всевъзможни по вид, заваляха по Абхиманю от всички страни.

Без никакво колебание Абхиманю контрира илюзиите с небесните си оръжия. Като видя, че племенникът на Кришна неутрализира мистичните му сили, Аламбуша се почувства победен. Той скочи от колесницата си и побягна.

След като надви ракшаса, Абхиманю започна да избива войските на Кауравите, както разярен слон изпотъпква езеро с лотоси. Единствен Бхишма успя да го спре. Старият Куру бе подкрепян от могъщи воини на колесници. Много бойци от Пандавите също застанаха зад Абхиманю и последва тежък сблъсък.

На друго място на бойното поле Дурьодхана, Дрона, Крипа, Сушарма и армията на тригартите се сражаваха с Арджуна. И двете страни призоваваха небесните си оръжия, атакувайки се едни други с пълна сила. Докато се биеха, Дрона и Арджуна приличаха на Шива и Ямараджа. Забравяйки за връзката помежду си, те се сражаваха безмилостно.

Предизвиквайки непрестанно Арджуна, тригартите изстрелваха от всички страни стрелите си по него. Макар и обсипван от облаци стрели, Арджуна с лекота ги отбиваше. Дори небесните същества се възхитиха на ловкостта му.

Разгневен, че го нападат толкова много воини наведнъж, Арджуна призова Ваю-астра. Това непобедимо оръжие сътвори буря, която разпиля воини, колесници и слонове из цялото бойно поле. Виждайки опустошенията, нанесени от Ваю-астра, Дрона го възпря с оръжието Шайла. Ураганът утихна и хора, и коне започнаха да падат от небето.

Носейки се с ослепителна скорост, Арджуна изстрелваше безброй стрели, зашеметявайки дивизията на тригартите. Воините, препускащи срещу него, падаха с викове от разбитите си колесници. Пандава скоро бе обкръжен от Дурьодхана, Крипа, Ашватхама, Шаля, Бахлика и много други Куру махаратхи. Бхагадатта и Шрутаюш начело на дивизия слонове обградиха Бхима, който се бе притекъл на помощ на по-малкия си брат.

Докато безброй воини удържаха двамата Пандави, Бхишма се насочи към Юдхищхира. Предводителят на Куру знаеше, че ако успее да залови Юдхищхира, войната щеше да приключи. Той го обкръжи заедно с голям брой колесници и многохилядна конница. Най-големият Пандава, подкрепян от Дхрищадюмна, Сатяки, Шикханди и други воини, отблъскваше атаките му.

Като видя, че е обкръжен от много слонове, Бхима облиза устните си и се усмихна, после сграбчи боздугана си и скочи от колесницата с рев. Воините със слоновете настъпваха все по-близо, подкарвайки своите огромни животни с куките си. Застанал по средата на дивизията слонове, Бхима приличаше на слънце сред тъмни облаци. После като буря, разпръсваща облаците, той бързо се понесе сред противниците си. Животните зареваха, поразени от мълниеносните удари на боздугана му.

Слоновете нараниха сражаващия се Бхима. Стичащата се от раните му кръв го правеше красив като разцъфнало дърво ашока. Сграбчвайки бивните на слоновете, Бхима внезапно ги дръпваше, после поваляше ревящите зверове с ударите на боздугана си. Въпреки че бяха специално обучени да тъпчат и убиват, той успя да унищожи цялата им дивизия. Оцелелите се втурнаха панически сред собствените си войски, мачкайки войници и колесници, докато бягаха.

Междувременно Арджуна бе отблъснал воините, които го обкръжаваха. Кауравите бяха побягнали. Тогава той и Бхима заедно се притекоха на помощ на Юдхищхира, който все още отблъскваше нападението на Бхишма. В яростта си Бхишма сам бе унищожил огромен ескадрон сомаки. Въпреки че бяха ожесточени воини, сомаките не бяха успели да се противопоставят на Бхишма.

Вирата, Друпада и двамата му синове се втурнаха срещу Бхишма и го предизвикаха, пронизвайки го с обсипани с бисери стрели. Шикханди излезе напред, извиквайки предизвикателството си и изстрелвайки стотици стрели, но Бхишма не реагира. Избягвайки Шикханди, той атакува Друпада и Вирата. Дхрищадюмна изкара отпред колесницата си и пусна три стрели, които проникнаха през ризницата на Бхишма и пронизаха гърдите му. Опръскан с кръв, той засия още по-силно сред бойното поле. Без дори да трепне, старецът улучи Дхрищадюмна с двайсет и пет стрели, а после с друга стрела разсече лъка на Друпада.

Тогава пристигнаха Бхима и Арджуна и битката между противниковите страни се ожесточи. И двете армии бяха безстрашни. Устремени към геройска смърт с мисъл за висшите селения, воините нападаха враговете си с вдигнати оръжия. Много от тях падаха на земята и лежаха усмихнати, докато умираха. Коне се блъскаха лудо насам-натам с висящи безжизнени ездачи от седлата. Воини падаха от колесниците си с разбити брони и отсечени крайници. Толкова много хора бяха избити, че сякаш река от кръв течеше по земята, влачейки глави, ръце, крака и торсове. Смелите се радваха на тази гледка, а боязливите се изпълваха със страх.

В разгара на битката царете и кшатриите започнаха да упрекват Дурьодхана: „Цялото това унищожение се случва заради безразсъдството на този принц и на слепия му баща. Защо Дхритаращра, чийто ум и намерения са порочни, заслепен от алчността, изпитва такава завист към безгрешните Пандави?“

Чувайки упреците им, Дурьодхана се намръщи. Като погледна към Бхишма и Дрона, той се провикна: „Недейте да слушате тези обиди. Сражавайте се решително и унищожете враговете ни, преди те да са ни избили. Защо се бавиш и губиш време, дядо!?“

Бхишма се обърна към Дурьодхана и вдигна длан в мълчаливо съгласие. Той огледа полето. Малко по-нататък се виждаше знамето на Арджуна, развяващо се над битката. Чуваха се виковете на Хануман откъм флага. Бхишма отново помисли за Кришна. Скоро Ядава щеше да види най-добрия си приятел в опасност. С прозорливостта си той може и да бе спасил Пандавите миналата нощ, но сега трябваше на направи повече, за да спаси Арджуна. Бхишма се изпълни с радост при тази мисъл. Каквото и да предприемеше Кришна, то несъмнено щеше да е за негово добро и за благото на целия свят.

Бхишма заповяда на колесничаря си да го откара при Арджуна. Помнейки обещанието си, той убиваше всеки изпречил се на пътя му воин. Арджуна се биеше със Сушарма и армията му, когато Бхишма пристигна, избивайки безмилостно всички, сякаш е самият Унищожител. Никой не можеше да застане пред него дори за миг, без да бъде пронизан от стрелите му. Изправени пред невъзможната задача да се сражават срещу Арджуна, много воини побягнаха в ужас. Те изоставяха конете, колесниците или слоновете си, като хукваха панически. Някои препускаха с всички сили, без да смеят да погледнат назад. Макар Сушарма да се опитваше да прегрупира войските си, те не го следваха. Скоро царят остана да се сражава сам, подкрепян единствено от брат си. Дурьодхана видя опасността, в която се намира и му се притече на помощ. Двамата заедно с Бхишма обсипаха Арджуна с порои стрели.

Тогава останалите Пандави се притекоха на помощ на Арджуна. Междувременно други велики воини сред Кауравите дойдоха да подкрепят Бхишма. Скоро последва страшна битка между най-могъщите герои от двете страни. Сатяки и Критаварма, пренебрегвайки дългогодишното си приятелство, се сражаваха един с друг. Дрона се биеше с Друпада, а Бхима нападна Бахлика. Дурьодхана и Шакуни заедно с някои други от синовете на Дхритаращра се сражаваха срещу Юдхищхира и близнаците.

Бхишма унищожаваше войските на Пандавите с ожесточение. Дори самото олицетворение на Смъртта не би могло да го доближи. Десетки хиляди воини на колесници от родовете на чхедите, кашите и карушите, до един безстрашни и никога не напускащи боя, се втурнаха насреща му, но той ги изби всичките.

Сега на свой ред армията на Пандавите се разпръсна. Виждайки това, Кришна каза: „О, Партха, часът, който така пламенно чакаше, настъпи. Изпълни обета, който даде в двореца на Вирата. Пред цялото събрание на царете ти каза: «Ще погубя всекиго от воините на Дурьодхана, начело с Бхишма и Дрона.» О, убиецо на врагове, изпълни обещанието си. Не се колебай, спомни си дълга си на кшатрия. Сражавай се и убий Бхишма, преди да е унищожил нашата армия.“

Арджуна стоеше изправен на колесницата си с наведена глава. Знаеше, че наистина е дошло времето да се опита да убие своя дядо. Натъжен, той вдигна поглед към Кришна и отговори: „Тежък е дългът на кшатрия в този свят. Погубвайки тези, които не бива да бъдат убивани, той спечелва богатства и власт. Все пак, о, Джанардана, налага се да последвам съвета ти. Това е мое висше задължение. Подкарай тогава конете ми към този благороден мъж, излъчващ неустоимо великолепие. Днес аз ще убия Бхишма.“

Кришна хвана юздите и конете последваха волята му. Виждайки Арджуна да се втурва на двубой с Бхишма, побягналите войски на Пандавите се върнаха и прегрупираха.

Бхишма нададе бойния си вик и покри колесницата на Арджуна с пелена от стрели. Кришна ловко управляваше колесницата извън обсега им, а Арджуна изстреля една стрела с широко острие, която разцепи лъка на Бхишма. Старецът веднага вдяна друг, но още преди да успее да постави стрела на него, Арджуна отново го строши. Бхишма се усмихна и го похвали: „Браво, браво, силноръки!“

Спасявайки се от стрелите на Арджуна, предводителят на Куру взе друг лък, после, въртейки се, изстреля десетки стрели по противника си, но Кришна отново обърка атаката му с умелия начин, по който управляваше колесницата. Нито една от стрелите на стареца не улучи целта си, всички падаха наоколо без да наранят никого. Бхишма увеличи силата на нападението си, предугаждайки движенията на Кришна, пронизвайки и него, и Арджуна с безброй стрели. Ранени, Кришна и Арджуна изглеждаха прекрасни като двойка телци, одраскани един друг от рогата си. Арджуна отблъсна атаката на Бхишма, но се почувства неспособен да стреля по любимия си дядо с цялата си мощ.

Бхишма не преставаше неумолимо да напада Арджуна, като същевременно атакуваше и заобикалящите го пандавски войски. Тътенът на тетивата му издаваше неспирен кънтящ звук. Стрелите му летяха във всички посоки, като пронизваха телата на воини, коне и слонове и ги убиваха. После страховитите стрели потъваха в земята.

Бхишма съсредоточи атаката си върху колесницата на Арджуна. Той улучи Кришна с много стрели и Ядава потръпна на мястото си, докато управляваше конете. С гръмък смях Бхишма обсипа с хиляди стрели Арджуна. Въпреки всичко Пандава му отвръщаше едва-едва.

Кришна гледаше изумен могъществото на Бхишма. Старият Куру сякаш щеше да изпепели целия свят. В боя Бхишма приличаше на Разрушителя по време на вселенското унищожение. Като го видя, че избива най-добрите пандавски воини и че Арджуна се двоуми да използва пълната си мощ, Кришна се замисли. Бхишма бе способен да унищожи армиите на боговете и демоните заедно, ако никой не го спре. Не направеше ли Арджуна нещо, дори самият той щеше да бъде пронизан от смъртоносните стрели на Бхишма. Вече беше жестоко ранен.

Кришна реши: „Аз лично ще убия Бхишма. Не мога да търпя това клане над Пандавите. От почит към Бхишма Арджуна не върши онова, което би трябвало да направи. Затова сам ще облекча бремето на Пандава, като убия този най-добър сред хората воин.“

Докато мислеше така, Бхишма поднови атаката си. Прибягвайки до божествените си оръжия, той изстреля толкова много стрели, че всички хоризонти около Арджуна потънаха в мрак. Не се виждаше нито небе, нито земя, нито слънце. Армиите на Юдхищхира бяха разбити и принудени да се оттеглят от непреодолимата стена стрели. Скачайки от колесниците си, воините побягнаха в ужас. Колесницата на Арджуна бе напълно покрита. Не се виждаше нито той, нито Кришна. Единствено високото му знаме се вееше на върха. Като го видя така жестоко притиснат, Дхрищадюмна наду раковината си и се втурна да му помогне.

Кришна изви колесницата на Арджуна и успя да избегне атаката на Бхишма. Като видя приближаващия Дхрищадюмна, той извика: „О, силноръки, хората ни бягат. Старецът ги избива, както лъв дивеч. Гледай! Аз сам ще убия този герой на стриктните обети заедно с всичките му последователи и синовете на Дхритаращра. О, предводителю на сатватите, никой не може да се спаси, когато съм разгневен. С голяма радост ще осигуря царството на Аджаташатру.“

Кришна захвърли юздите и скочи на земята. Грабвайки лежащото наблизо колело от колесница, той го вдигна над главата си, сякаш беше любимото му оръжие Сударшана чакра. После се втурна към Бхишма, както лъвът връхлита слон. Краят на жълтата му дреха трептеше от вятъра, наподобявайки мълния, танцуваща в тъмен облак. Колелото в дланта му сякаш блестеше със собствено сияние, така красиво, като предвечния лотос, от който е роден Брахма. Смуглата ръка на Кришна приличаше на стъблото на лотоса, а пленителното му лице, покрито с капчици пот, бе неговата тичинка.

Като видяха Кришна да се втурва с намерението да убие Бхишма, Куру усетиха как наближава краят им. Кришна приличаше на всепоглъщащия облак Самвартака, който се появява в края на епохите.

Крайниците на Бхишма се разтрепериха, очите му се напълниха със сълзи. Богът на вселената нарушаваше собствения си обет, за да спаси своя предан. Старият Куру захвърли оръжията си и протегна напред ръце. Докато Кришна се носеше към него, той извика: „Ела, ела, мой Господи! О, Всевишни Боже на боговете, коленича пред теб! Като те виждам да пренебрегваш клетвата, за да спасиш своя приятел, като по този начин изпълняваш и собственото ми желание, аз съм щастлив. Повали ме от тази колесница, о, Кешава! Убит от теб, Джанардана, ще ме постигне най-дивната и най-щастливата съдба. Славата и величието ми ще се носят из всички светове.“

Арджуна бе съкрушен, като видя Кришна да нарушава обещанието си да не се бие. Вината за това бе негова. Ако той бе вложил всичките си усилия срещу Бхишма, нямаше да се наложи да се случи това. Разбира се, обетът на Кришна гласеше, че няма да използва оръжия по време на войната, а едно колело от колесница едва ли би могло да се счита за оръжие. Но въпреки това невежите щяха да го обвинят за привидната му нечестност.

Арджуна хвърли лъка си и скочи от колесницата. Ризницата му проблясваше в късното следобедно слънце, когато хукна след Кришна, който вече бе изминал почти половината от разстоянието до Бхишма. Докато тичаше с вдигнато над главата си колело, горната му дреха се свлече в калта. Взирайки се в стареца с почервенели от гняв очи, той извика: „Ти си коренната причина на тази страшна сеч. Мъдрият министър, вървящ по пътя на добродетелта, би трябвало да възпре порочния цар по всякакви начини. Не е ли възможно това, тогава такъв прокълнат монарх трябва да бъде изоставен.“

Арджуна успя да догони Кришна и като се хвърли напред, го хвана. Но дори и с държащия го Арджуна, Кришна продължи да тича към Бхишма.

Бхишма наведе глава и отговори на Кришна, който вече се бе приближил достатъчно: „Ти винаги казваш истината, мой Господи. Казах на Дхритаращра да се отрече от Дурьодхана, точно както Бходжите се отрекоха от Камса, но той не ме послуша. Несъмнено съдбата е всемогъща.“

Влачен от Кришна, Арджуна зарови стъпала в пръстта. След като измина десетина крачки със здраво държащия го Пандава, Кришна най-после бе принуден да спре. Арджуна го пусна и се свлече в стъпалата му: „Обуздай гнева си, о, Кешава! Ти си закрилникът на Пандавите, в това няма съмнение, но недей да престъпваш обещанието си. Собствените ти думи, о, Боже, гласяха: «Няма да вдигна оръжие.» Не нарушавай клетвата си. Кълна се в синовете и в братята си, че и аз ще изпълня своята. О, Кришна, по твоя заповед несъмнено ще унищожа всички Куру, начело с Бхишма.“

Като чу обещанието на Арджуна, Кришна се успокои и свали колелото. Под смаяния поглед на Бхишма двамата се обърнаха и се запътиха към своята колесница. Докато се връщаха, слънцето залезе и сраженията за деня се прекратиха. От двете страни прозвучаха раковини и противниковите армии се оттеглиха. Изтерзани от битката, воините се завърнаха в лагерите си, разговаряйки за удивителния сблъсък между Кришна и Бхишма. Самият предводител на Куру мислеше единствено за Кришна, докато отвеждаше войските си за нощен отдих. Образът на героя на Ядавите, втурнал се към него с вдигнато колело в ръката си, щеше завинаги да остане в сърцето му.

11.
Юдхищхира отива при Бхишма

В лагера на Пандавите всички говореха за Бхишма. Следващият ден щеше да е десетият от началото на войната, а предводителят на Куру не спираше да унищожава армията им. Сякаш нямаше начин да бъде спрян. Ако Кришна не се бе намесил днес, дори Арджуна можеше да загине. Несъмнено нямаше воин, равен на Бхишма в трите свята.

Докато Пандавите се съвещаваха със съюзниците си, Юдхищхира каза: „О, Кешава, Бхишма се носи по бойното поле като всепоглъщащ пожар. Не смеем дори да го погледнем, когато стои с вдигнати оръжия, а лицето му пламти от гняв. Дори богът на смъртта с боздугана си, дори Варуна с примките си, дори Индра с мълнията си могат да бъдат победени, но не и Бхишма. О, Кришна, отново си мисля за оттегляне от битката. Толкова много герои загинаха. Ясно е, че никой няма да оцелее в тази война. Бхишма ще унищожи армията ни. Приличаме на насекоми, втурнали се към горящ огън. Затова по-добре да спра сега и да прекарам оставащите ми дни, практикувайки аскетизъм. Какво ще ме посъветваш, Джанардана? Умът ми е объркан от съмнения.“

Въпреки че бе прекарал деня си, управлявайки до изтощение колесницата на Арджуна, Кришна изглеждаше безупречно чист. Гирлянд от неувяхващи лотоси и огърлица от перли украсяваха гърдите му. Вдигайки изящната си длан, той отговори: „О, сине на Дхарма, не потъвай в скръб. На своя страна имаш воини, равни на боговете. Всичките ти братя все така чакат с готовност да изпълнят всяка твоя заповед в битката, всички те до един са непобедими. Аз също съм тук за твое добро, могъщи владетелю. Само да поискаш, лично ще убия Бхишма. Нима има нещо, което не бих направил за теб, сине на Панду? Мога да предизвикам Бхишма и да го убия пред самите очи на Дурьодхана. Арджуна може и да се колебае да го направи, но не и аз. Ако смяташ, че като убием Бхишма, победата ще бъде наша, тогава аз сам ще отнема живота му.“

Кришна погледна с обич всички Пандави: „Онзи, който е враг на вас, е и мой враг. Вашите приятели са ми скъпи като собствените ми близки. Арджуна е мой приятел, роднина и ученик. За него бих отрязал и раздал собствената си плът. Той също би дал живота си за мен. Въпреки че съм готов да направя каквото е необходимо, мисля, че Арджуна трябва да спази клетвата си. Той, а не аз, трябва да убие дядото. Освен това съществува и пророчеството за Шикханди. Шикханди по някакъв начин ще вземе участие в унищожението на Бхишма. Смъртта на дядото е неизбежна. Той е изгубил правилната си преценка и вече не различава добро от зло. Затова сега ще действаме така, че да постигнем гибелта му.“

Юдхищхира отговори: „Така е, както казваш, Мадхусудана. Ти си способен да унищожиш цялата вселена с всичките й подвижни и неподвижни създания. Единствено с твоята подкрепа съм сигурен, че ще постигна всичко, което желая; но не мога да допусна обетът ти да не струва нищо заради мен. Бездруго е достатъчно, че днес едва не наруши своята клетва. Не бива да убиваш Бхишма. Смятам, че ще успеем да измислим някакъв друг начин, мой Господи.“

Братята на Юдхищхира кимнаха в одобрение. Кришна бе за тях като второ аз. Те нямаше да понесат да слушат упреци към него. Думите на Кришна бяха предназначени да напътстват всички хора. Ако той нарушеше думата си, тогава и останалите щяха да направят същото, а това би било гибелно за целия свят. Хората нямаше да уважават наставленията му и щяха да пропаднат в ада.

Спомняйки си думите на Бхишма в началото на войната, Юдхищхира каза: „Самият Бхишма ще ни разкрие как да го убием. Уви, колко злочест е кшатрийският дълг! Сега се налага да търся начин да погубя онзи, който ни стана баща, когато бяхме сираци. Онзи, който винаги ни е мислил доброто и ни е обичал като собствени деца, нашият възрастен дядо, — него искам да убия сега!“

Като утеши страдащия Юдхищхира, Кришна каза: „Овладей се, Царю. Синът на Ганга избра да последва Дурьодхана, затова няма как да избегне смъртта в тази битка. Ти си прав. Трябва да научим от самия Бхишма как може да бъде убит. Такова беше обещанието му към теб. Нека отидем при него още сега и пак да го помолим да ни каже. Ако ти му зададеш въпроса, той несъмнено ще каже истината. О, Юдхищхира, свали ризницата си и да вървим при сина на Ганга.“

Прислужниците съблякоха броните на Пандавите и те тръгнаха заедно с Кришна към лагера на Кауравите. Въведоха ги в шатрата на Бхишма, където героите се поклониха в нозете му. Лицето на Бхишма засия, като ги видя. Той се поклони на Кришна с допрени длани: „Добре дошъл, о, най-добър от династията Вришни! Добре дошли и вие, синове на Панду!“

Бхишма сияеше великолепно в белите си копринени дрехи. Той махна с дългата си ръка към редиците изящни златни кресла, подредени наоколо върху копринени килими в палатката му. След като гостите се настаниха, той също седна и каза: „Какво мога да направя, за да ви зарадвам? Ще го изпълня от сърце и душа, колкото и да е трудно за осъществяване.“

Юдхищхира допря длани. Взирайки се в Бхишма, той си спомни годините, прекарани заедно в Хастинапура. Сърцето му се развълнува и не можеше да промълви и дума. Като погледна Кришна, за да намери сили, той въздъхна тежко и се обърна към стария водач на Куру: „О, Бхишма, най-мъдри, моля те кажи ни как бихме могли да спечелим победа в тази война? Как да сложим край на това клане? О, господарю, моля те кажи ни как можем да те убием. Ти не показваш дори най-малката слабост в боя. Лъкът ти е винаги обтегнат докрай. Никой не вижда кога вадиш стрелите си, кога ги поставяш на лъка и кога ги изстрелваш. Кой би посмял да се изправи срещу теб, когато пламтиш насреща му със своята ужасяваща сила? Ден след ден избиваш още и още от армията ми и се боя, че скоро ще бъдем победени. Затова дойдох отново пред теб, както ти сам ми бе казал.“

О, господарю, моля те кажи ни как можем да те убием.

Бхишма се бе развълнувал, гледайки Юдхищхира и братята му. Всички носеха белези от раните, получени в боя. И с каква почит всички се взираха в лицето му! Колко различни бяха от Дурьодхана и неговите братя! Бхишма знаеше, че ако сега каже на Юдхищхира да се откаже от битката и да остави царството на Кауравите, той щеше да се подчини. Нямаше такова нещо, което Пандавите да не биха направили, за да удовлетворят по-възрастните. Ако синовете на Дхритаращра приличаха поне малко на тези братя, тази ужасяваща сеч никога нямаше да се случи. Въпреки всичко тук стоеше Кришна. Несъмнено това бе неговото желание — всички земни царе и воини да бъдат унищожени. Толкова голяма част от тях бяха демони. Явно бе, че той иска да облекчи бремето на земята.

След като помълча за кратко, Бхишма каза: „О, сине на Кунти, докато аз съм жив, няма как да спечелите победа. Казвам ти истината. Убийте ме и победата ще е ваша. Ще ви позволя, о, синове на Кунти, да го направите, както желаете. Когато бъда убит, тогава всички останали, които са на наша страна, ще паднат победени.“

Юдхищхира промълви с трудност: „Моля те, кажи ни подробно как ще можем да постигнем този привидно невъзможен подвиг, мъдрецо. Вероятно бихме могли да сразим Индра с мълнията му в ръка, или пък Ямараджа, размахващ боздугана си, но ти изглеждаш непобедим.“

Бхишма вдигна длан: „Така е, както казваш, Царю. Когато с тези ръце стискам оръжията си и стоя, готов за бой, никой не може да ми противостои. Единствено когато сваля оръжията си, мога да бъда приближен. Чуйте моя обет, който няма да наруша: «Няма да вдигна оръжие срещу някой, който е обезоръжен, чиято броня и знаме са разбити, който е побягнал от страх, който се предава, който има само един син, който е сакат, който е жена или пък носи име на жена. О, сине на Панду, никога не бих се сражавал срещу подобни хора.»“

Бхишма постави ръка на рамото на Юдхищхира, разяснявайки му какво има предвид: „Смелият и доблестен син на Друпада, познат сред вашата армия като Шикханди, ще стане причината да загина. Преди той бе жена, както всички знаят. Затова няма да стрелям по него, дори и да ме атакува. Поставете го отпред в боя, а нека Арджуна застане точно зад него. Единствено Дхананджая или славният Кришна могат да ме повалят в бой. Ако Шикханди излезе насреща ми, аз няма да се сражавам. Тогава Арджуна ще може да ме простреля. Послушай думите ми, Юдхищхира, и спечели победа.“

Когато Бхишма замълча, Пандавите се надигнаха от местата си. Като му се поклониха един по един, те докоснаха нозете му и го помолиха за разрешение да напуснат. Кришна също докосна с длани нозете на Бхишма и коленичи на пода пред него. После всички излязоха от палатката, оставяйки Бхишма сам. Докато се връщаха към своя лагер, Арджуна заговори на Кришна. Лицето му гореше, а гласът му пресекваше, когато се обърна към приятеля си: „О, Васудева, когато си играех в детството си, аз покривах с прах дрехите на Бхишма, катерейки се по тялото му. Като седях в скута му, го наричах «тате». Тогава този герой нежно отговаряше: «Аз не съм ти баща, а баща на баща ти, о, Бхарата.» Как мога да го убия, о, Мадхава? Ах, нека избива войските ни! Не бих могъл да го убия при никакви обстоятелства. Какво мислиш, Кришна?“

Гласът на Кришна бе твърд: „О, Джишну, след като си обещал да убиеш Бхишма в битка, как би могъл сега да не го направиш, без да нарушиш кшатрийския си дълг? Повали го, о, сине на Кунти! Без да погубите сина на Ганга, няма как да се надявате на победа в тази война. Боговете са повелили Бхишма скоро да отиде в обителта на смъртта. Единствен ти би могъл да го убиеш. Не се колебай.

Нека ти кажа едно древно напътствие, дадено от Брихаспати: «Трябва да отнемеш живота даже на възрастен човек или старейшина, дори да е надарен с всички добродетели, ако той идва като враг — и въобще всекиго, който идва с намерението да те убие.» Такъв е вечният дълг на кшатриите, о, Дхананджая. Да се сражават, да закрилят поданиците и да правят жертвоприношения — всичко това, извършвано без злонамереност — тези са техните свещени задължения.“

Арджуна отправи поглед в мрака, докато яздеха по полето. Той знаеше, че няма как да избегне този двубой особено след като Кришна го желаеше. Ясно бе, че това е негов дълг. Единствено чувствата го възпираха, но той някак трябваше да ги преодолее. Стискайки юздите на белия си жребец, Арджуна отговори сурово: „Шикханди се е родил, за да унищожи Бхишма, в това няма съмнение, о, Кришна. Щом Бхишма го види, той ще свали оръжие. Затова, както дядо сам предложи, нека поставим отпред Шикханди, когато го атакуваме. После аз ще направя нужното.“

Пандавите се прибраха в лагера си със смесени чувства, тъй като знаеха, че не след дълго победата ще им принадлежи, но единствено с цената на живота на Бхишма. Упреквайки Дурьодхана и стария му баща, те влязоха по палатките си, за да отпочинат за през нощта.

* * *

След като описа на Дхритаращра битките, в които бяха загинали синовете му, Санджая замълча. Слепият цар отново ридаеше, удряйки се в гърдите и люшкайки се на големия си трон: „Уви, уви! За всичко съм виновен аз! Защо не послушах Видура? Къде ли е сега мъдрият ми брат? Докъде ще стигне всичко това, Санджая? Къде ще намери убежище един стар и окаян човек, останал без синовете си и без другите си близки?“

Санджая се опита да утеши царя, който даваше воля на скръбта си, но бе останало малко за казване. Войната поемаше в неизбежната си посока. Дхритаращра много пъти бе слушал какви ще са последствията. Сега Бхима избиваше синовете му, точно както се бе заклел. Но дори това едва ли щеше да накара Дхритаращра да осъзнае грешката си. Самообвиненията му не бяха нещо ново. Всеки път, когато Кауравите губеха, той изразяваше съжаленията си, но всички подобни чувства изчезваха само щом чуеше, че са спечелили някое сражение.

Когато хлиповете на царя стихнаха, Санджая продължи да описва с подробности битката. Разбира се, докато разказваше как Бхишма бе препускал в боя като самото олицетворение на Смъртта, царят се бе оживил. Той седеше и слушаше с внимание как старецът бе разбил войските на Пандавите.

След това Санджая му описа случилото се в шатрата на Бхишма. Дхритаращра бе потресен: „Защо старецът разкрива как може да бъде убит? Нима това съответства на неговия дълг? Според мен той се е уморил да се сражава. Освен това очевидно предпочита синовете на Панду пред моите. Уви, не мисля, че ще имам сили да чуя разказите за утрешната битка, в която ще бъде повален такъв герой.“

Воплите на Дхритаращра отново изпълниха пустите покои, където той седеше заедно със Санджая. Те отекваха печално в стаята, докато Санджая се взираше насреща във везаното кресло, където обичаше да сяда Бхишма.

12.
Бхишма пада

С настъпването на зората на десетия ден звънът на хиляди барабани, цимбали, раковини и тромпети изпълни въздуха. Слагайки броните си и вземайки оръжията си, воините излизаха за бой. Пандавите наредиха формацията си така, че Шикханди да язди най-отпред. Бхима и Арджуна го пазеха от двете страни, а зад него идваха Абхиманю и синовете на Драупади. След тях в боен ред като ветрило следваха панчалийците, начело с Дхрищадюмна, Сатяки и Чекитана. Други могъщи ратхи и махаратхи защитаваха ключовите позиции на формацията. С радостен вик те се втурнаха срещу Кауравите.

Бхишма стоеше в средата на Кауравската формация. Дурьодхана заповяда на най-добрите си воини да го охраняват. Той знаеше, че Пандавите ще се насочат към него. Докато не спрат Бхишма, успехът им бе несигурен. Дурьодхана сам застана близо до дядо си, наблюдавайки внимателно маневрите на Пандавите.

Когато двете армии се сблъскаха, клането започна. Като знаеше, че това най-вероятно ще е последният му ден, Бхишма направи едно последно върховно усилие. Щеше да загине, докато се сражава по най-добрия начин, на който е способен. Той изстрелваше стрелите си по пандавската войска в неспирни порои и безброй мъже, коне и слонове падаха под атаките му. Изглеждаше сякаш Бхишма присъства навсякъде, докато се носеше из бойното поле.

Всичките петима Пандави излязоха насреща му, прекланяйки се пред неговото могъщество и почитайки го в умовете си. С потиснати сърца те се взираха в него, както боговете съзерцават Вритрасура. Той унищожаваше армията им също като пожар, изгарящ гора.

Изправен между Бхима и Арджуна, Шикханди извика предизвикателството си и изстреля три стрели по Бхишма. Те го улучиха в гърдите, прониквайки през ризницата му. Бхишма усети гневът му да се разгаря, но с усмивка се провикна: „О, Шикханди, никога няма да се сражавам с теб в битка. Дори сега ти си онова създание, което Творецът е създал, и не си ми равностоен.“

Шикханди се разгневи от думите на Бхишма: „Ти си унищожителят на кшатриите, силноръки. Слушал съм за битката ти с Парашурама, пък и с очите си съм видял храбростта ти. Въпреки всичко ще се сражавам с теб. Независимо дали ме нападаш, или не, аз ще те убия в тази битка. Знай това със сигурност, о, убиецо на врагове. Радвай се на този свят, докато все още можеш, защото няма да те оставя да се измъкнеш жив.“

Шикханди на мига изстреля още пет стрели, които пронизаха Бхишма в раменете. Трепвайки от болка, Бхишма обърна гръб на Шикханди и атакува обкръжаващите го воини.

Арджуна се приближи непосредствено до Шикханди и му каза: „Продължавай да нападаш стареца. Той не би могъл да те нарани. Аз ще те пазя от всички останали воини, които дойдат да го защитават. Днес трябва да убием Бхишма или ще изгубим уважението на хората си.“

Шикханди копнееше Бхишма да се сражава с него. Той изстреля сноп бързи стрели по Кауравския генерал, пронизвайки го навсякъде, но Бхишма не отвърна на атаката. Оттегляйки се назад, старецът избягваше Шикханди, като същевременно обсипваше със стрели Пандавите. Помагаха му огромна дивизия воини на слонове и още хиляди на колесници. Дурьодхана лично предвождаше войските, които бяха около Бхишма, за да е сигурен, че той е добре защитен от всички страни.

Арджуна се хвърли с вик в схватката. Изстрелвайки неизброими стрели, той проправяше път сред Кауравите. Докато препускаше, оставяйки след себе си дирята на разрухата, Дурьодхана се обезпокои и се приближи към Бхишма: „Господарю, виж как яростният Арджуна унищожава войската ми. Както пастирът удря с тояга стадото си, така и Арджуна наказва с Гандива моите войници. Не виждам кой друг може да ни защити освен теб, непобедими.“

Бхишма свали лъка си и погледна Дурьодхана: „О, най-добър сред хората, чуй думите ми. Преди началото на битката аз се заклех, че ще избивам по десет хиляди воини на ден, и спазих обещанието си. Сега ще дам един последен обет. Днес или аз ще убия Пандавите, или те — мен. Така ще изплатя дълга, който имам към теб, затова че съм ял храната ти, изоставяйки тленната си обвивка в разгара на битката.“

Без да каже и дума повече, Бхишма се втурна напред, обсипвайки със стрели армията на Пандавите. Както слънцето пресушава влагата с лъчите си, така и той отнемаше живота на всички герои, осмелили се да го доближат. След като изби десет хиляди бързи слона и десет хиляди коне, заедно с ездачите им, също както и сто хиляди пехотинци, той стоеше изправен сред бойното поле като огън без дим. Пандавите не смееха да гледат към него.

Арджуна отново подтикваше Шикханди: „Приближи се към Бхишма. Не се плаши. Аз ще го поваля от колесницата му с острите си стрели.“

Шикханди пак предизвика Бхишма, следван от Дхрищадюмна, Абхиманю, Друпада и Вирата. Арджуна, Юдхищхира и близнаците ги охраняваха отстрани, присъединявайки се към нападението. Кауравските воини обаче препречиха пътя им. Последва ужасяваща битка между разярените воини. Стрели, пики, копия и боздугани летяха из въздуха, а виковете на войниците, сливащи се с грохота на сблъскващите се оръжия, бе непоносим.

С Шикханди пред себе си Арджуна неотстъпно приближаваше към Бхишма. Като го гледаше как решително се стреми към стареца, Духшасана излезе насреща му, възпирайки Арджуна с порои стрели. Забравяйки страха, той удържаше Пандава, както брегът удържа океан. Двамата воини се биеха като Индра и Маясура, сражавали се в небесните сфери в стари времена. Духшасана възпря Арджуна с двайсет и пет остри стрели, а после улучи Кришна с други три. Разгневен от това, че нападат Кришна, Арджуна изстреля стотици дълги стрели по Духшасана. Прониквайки през ризницата му, те му причиниха непоносима болка. Без бавене той пусна три стрели, които уцелиха Арджуна в главата. Със стичащата се по лицето му кръв, Арджуна изглеждаше прекрасен като планината Меру, чиито високи хребети са украсени с червен окис.

Смеейки се на висок глас, Арджуна разби лъка на Духшасана с три остри като бръснач стрели, изстреляни едновременно. После незабавно ги последваха петдесет други с глави като чукове, които разбиха колесницата на Каурава. Арджуна пусна още стотици клиновидни стрели по Духшасана, докато колесницата му се разпадаше около него. Без да губи самообладание, Духшасана устоя на атаката на Арджуна, изстрелвайки собствените си стрели с остриета бръсначи, които съсичаха стрелите на Арджуна, докато летяха. Всички воини, които видяха този дивен подвиг на Духшасана, извикаха от възхищение. Кауравският принц се почувства окуражен и обсипа Арджуна с нови двайсет стрели. Изранен от остриетата им, Арджуна гневно пламна. Той изстреля толкова много стрели по Духшасана, че принцът бе принуден да побегне. Пронизан по цялото си тяло, той тича триста крачки, докато се качи на колесницата на Бхишма.

С всичките си ключови воини начело, двете армии се сблъскаха в яростна битка. Бхишма бе подкрепян от Дурьодхана, Дрона, Крипа, Ашватхама и всички останали герои на Куру, докато петимата Пандави, следвани от Дхрищадюмна, Шикханди, Сатяки, Абхиманю и другите пандавски воини удържаха атаките им, сражавайки се като боговете с асурите.

Наблюдавайки боя, Дрона каза на своя син, който се намираше край него: „Изглежда, скъпи ми Ашватхама, Арджуна е решил да вложи всичките си усилия в унищожаването на Бхишма. Виж го как се цели в стареца отново и отново, изправен непосредствено до Шикханди. Съзирам много злокобни поличби. Стрелите изпадат от колчана ми и не прилягат на лъка ми. Усещам как енергията ми ме напуска. Навсякъде наоколо чувам писъците на хищни птици и зверове. Дори земята сякаш вие от болка, а слънцето е замъглено. Въпреки че са облечени в блестящи ризници, царете в нашата войска не сияят. Всички тези знамения показват, че прославеният ни генерал скоро ще падне.“

Дрона подкани сина си да предизвика Арджуна: „Сега не е време подчинените да мислят за собствения си живот. Устремил ума си към рая, скъпи синко, излез срещу ревящия Дхананджая. Този увенчан с диадема герой разбива армията ни, както бурята бушува в океана. Вслушай се във виковете на хората и в неспирния кънтеж на тетивата му. Върви бързо и се опитай с всички сили да възпреш духовния си брат, преди да ни е избил до един.“

Ашватхама препусна незабавно, подкрепян от Шаля, Крипа и Бхагадатта, както и от още шестима кауравски махаратхи. Тези десет воини се нахвърлиха като един върху Арджуна. Разбирайки намерението им, Бхима ги предизвика; тогава и десетимата насочиха оръжията си срещу могъщия Пандава, но той остана непоклатим пред нападението им. Бхима ликуващо ги атакуваше поотделно със собствените си стрели, всяка от които приличаше на пламтящите мълнии на Индра. Кауравските воини се оказаха напълно погълнати от битката с Бхима. С радостен рев той ги удържаше до един.

Сред кипежа на другите битки край него, Арджуна се съсредоточи върху колесницата на Бхишма. След като отблъсна атаката на Сушарма и неговия брат Читрасена, той се устреми към Бхишма като побеснял слон, нахвърлящ се върху врага. Бхагадатта бързо препречи със своя слон пътя на Арджуна, но Пандава го накара да се олюлее с безбройните си островърхи стрели. Тогава Шикханди отново застана пред Бхишма, обсипвайки с много стрели колесницата му. Въпреки това Бхишма отказа да се бие с него, търпеливо понасяйки нападението му, като същевременно не спираше да атакува воините, поддържащи Шикханди. Старецът приличаше на Рудра в края на битието. Никой, попаднал в обсега на стрелите му, не оцеляваше. Единствен Арджуна успяваше да удържа атаката му и продължаваше да приближава към него заедно с Шикханди, който все още бе невредим.

Когато само Арджуна и Шикханди останаха изправени срещу Бхишма, Шикханди го прониза в гърдите с десет стрели с широки остриета. Бхишма се вторачи в него, изпепелявайки го с погледа си, но не направи нищо. Подтикван пак и пак от Арджуна, Шикханди отново и отново с ожесточение атакуваше Бхишма. Арджуна също изстрелваше златоперите си стрели по стареца. Бхишма се биеше само с Арджуна, пренебрегвайки стрелите на Шикханди, които раняваха всяка част от тялото му.

Докато Арджуна и Шикханди притискаха Бхишма, Духшасана отново излезе напред да го защити. Възхваляван от Кауравите, той сам противодействаше на стрелите на двамата нападатели на Бхишма. Други воини на колесници се притекоха в помощ на Арджуна, но Духшасана ги повали. Вторият син на Дхритаращра проявяваше храбростта си, осигурявайки на Дурьодхана време да доведе още войски в защита на Бхишма.

Арджуна се разгневи. Изгубил всякакво търпение, той изстрелваше стрели, които улучваха Духшасана като гръмотевици, разкъсвайки бронята му на парчета. Каурава бе повален от колесницата си, после се изправи и избяга. В това време огромен ескадрон кауравски воини бе дошъл и наобиколил Бхишма. Безброй варварски племена, облечени в животински кожи, стиснали тояги и копия, се нахвърлиха върху Арджуна. Хиляди други воини галопираха към него, крещейки бойните си викове и хвърляйки островърхите си ланцети. Без да се смущава от атаката им, Арджуна изстрелваше пламтящи стрели, заредени с мистична мощ. Пелени от огнени стрели помитаха варварските редици. Те падаха с хиляди и покриваха земята. Онези, които не бяха убити, се обърнаха и побягнаха.

Арджуна отново съсредоточи вниманието си върху Бхишма, който сега имаше подкрепата на Дурьодхана, Крипа, Шаля и няколко от останалите синове на Дхритаращра. Всички тези герои на Куру насочиха стрелите си към Арджуна.

Останалите четирима Пандави нападнаха защитниците на Бхишма. Много кауравски воини бяха повалени от синовете на Панду и безпогрешните им стрели.

Бхишма и Арджуна се сражаваха като два лъва. Никой не намираше и най-малкия пропуск в защитата на противника си. Всеки от двамата призоваваше небесни оръжия, които другият неутрализираше. Всеки от двамата възхваляваше храбростта на другия, докато се биеха.

Арджуна покри колесницата на Бхишма със стрели. Възползвайки се от възможността, останалите пандавски воини се приближиха, за да помогнат на Арджуна. С безброй воини на колесници зад себе си, Бхима, близнаците, Дхрищадюмна, Сатяки, Абхиманю, Гхатоткача и останалите могъщи воини сред Пандавите се впускаха все по-напред в битката. Дурьодхана и най-добрите воини от Кауравите ги посрещнаха.

Измъквайки се изпод атаката на Арджуна, Бхишма нападаше всеки един от героите, изпречили се насреща му. С една остра като бръснач стрела той уби Шатаника, любимия брат на Вирата. След това обсипа и погуби със смъртоносните си стрели цялата дивизия от воини на колесници, предвождана от Шатаника. В същото време удържаше атаките на Арджуна, както и на останалите бойци. Генералът на Куру като че ли си играеше, докато се сражаваше срещу стотици воини. Той танцуваше върху терасата на колесницата си, сякаш бе възвърнал младостта си. Както изгряващото слънце разпръсква мъглата, така и Бхишма отблъскваше войските на Пандавите с подобните си на слънчеви лъчи стрели.

Незасегнат от атаките на Бхишма, Шикханди приближаваше все по-близо до колесницата му. От време на време старецът му хвърляше иронични погледи, но концентрираше енергията си върху унищожаването на пандавската армия. Той знаеше, че Пандавите са решили днес да го убият, нападайки го от всички страни. Като облаци, покриващи слънцето, те се струпваха около стария Куру, обсипвайки го с оръжията си. Островърхи като бръсначи стрели, бойни секири, боздугани, чукове, ланцети, сопи, копия и мечове летяха насреща му, но Бхишма само се усмихваше. Бронята му бе разбита, бе пронизан навсякъде. Забравил болката, той се сражаваше, очаквайки героична смърт. Колесницата му се движеше сред нападателите му и той се въртеше на нея, изстрелвайки стрелите си във всички посоки.

Усещайки, че е настанал мигът Бхишма да бъде убит, Арджуна насочи Шикханди напред и двамата се втурнаха в атака. С една безпогрешно насочена стрела Арджуна разсече на две лъка на Бхишма. Докато махаратхите от двете армии бяха заети едни с други, Арджуна и Шикханди излязоха пред Бхишма и двамата изстрелвайки остри стрели, които го раняваха дълбоко. Арджуна уби жребците и колесничаря му и възпря колесницата му. После със стрела, чието острие бе с формата на полумесец, повали флага му.

Бхишма грабна друг лък, изработен от злато и слонова кост, но Арджуна веднага го разби. Без да се бави и миг, Бхишма хвърли копие по Арджуна, но той изстреля пет широкоглави стрели, които го съсякоха на шест парчета.

Арджуна парираше всички оръжия на Бхишма. Старецът се взря в Кришна, който умело управляваше бързоногите коне на Арджуна. Той знаеше, че това е краят, повелен от съдбата. Нямаше как да спечели битка, в която Кришна стоеше от противниковата страна. Дори и той да не се сражаваше, самото му присъствие осигуряваше непобедимостта на Пандавите. Бхишма свали оръжията си. Всичките му умения и могъщество не биха му помогнали сега. Старецът насочи ума си към смъртта. От небесата събралите се риши, заедно с Васу, се обърнаха към него: „Ние също бихме искали да спреш да се биеш. Отдръпни сърцето си от боя. Време е.“ Само Бхишма долавяше небесните им гласове.

Внезапно повя прохладен, уханен вятър. Прокънтяха небесни барабани, от висините заваляха цветя. Докато Бхишма стоеше замислен, Шикханди вдигна лъка си и пусна девет стрели, които го улучиха право в гърдите. В същия миг Арджуна изстреля двайсет и пет къси, дебели стрели, които пронизаха Бхишма със страшна сила. Арджуна незабавно ги последва със стотици стоманени стрели. Зашеметен, Бхишма реши да атакува за последен път Арджуна. Щеше да падне, сражавайки се. По никакъв друг начин. Изстрелвайки порои от стрели, Бхишма възпря атаките и на Арджуна, и на Шикханди. Арджуна бързо разби лъка му. С горещи сълзи, парещи в очите, той пускаше стрела след стрела, пронизващи могъщото тяло на Бхишма като змии, скриващи се в пещерите на планина.

Макар и Арджуна, и Шикханди едновременно да стреляха по Бхишма, героят на Куру знаеше, че единствени стрелите на Арджуна са способни да го убият. Той извика на Духшасана, който се бе втурнал към него: „Тези стрели, подобни на мълнии, прелетели към мен в права линия от край до край, са на Арджуна, не на Шикханди. Умея да ги различавам, защото са като камшика на Брахма или гръмотевицата на Индра. Дори боговете не биха им устояли. Като разлютени змии те проникват в жизнените ми органи. Единствен Арджуна е способен да ме срази. Дори всички царе на света да се обединят, пак не биха могли да ми направят нищо.“

С последно върховно усилие Бхишма вдигна едно тежко копие и го хвърли по Арджуна с всички сили. Арджуна го разсече на стотици парчета. Обтягайки Гандива в пълен кръг, той започна да изстрелва по двайсет стрели наведнъж в неспирен поток. Като виждаше Шикханди право пред себе си, Бхишма свали оръжията си и не отвърна на атаката на Арджуна. Стрелите му нанасяха удари на вълни. Нямаше непронизано място по тялото му, по-широко от два пръста. Пред смаяните очи на Кауравите той рязко се строполи от колесницата. С глава, обърната на изток, тялото му лежеше, без да докосва земята, изцяло поддържано от стрелите на Арджуна.

Армията на Куру се вцепени от мъка. Над полето се понесоха скръбни вопли. От небето проехтя небесен глас: „Нима би могъл този герой, прославеният син на Ганга, да напусне тялото си, докато слънцето върви по неблагоприятния си южен път?“

Дочувайки този глас, Бхишма отговори: „Аз още съм жив.“ Той бе взел под внимание посоката на слънцето и благодарение на бащината си благословия, бе решил да изчака, докато то поеме на север, преди да умре. Старецът знаеше ведическото напътствие, че един йоги трябва да напуска тялото си само когато слънцето върви по северния си път. Дотогава щеше да лежи на бойното поле, както подобава на воин, очакващ сетния си час. Смъртта не можеше да го отнесе, докато той не пожелае.

Дурьодхана и последователите му се отчаяха. Не знаейки нито какво да направят, нито къде да отидат, те захвърлиха оръжията си и заридаха. Докато слънцето залязваше на западния хоризонт, Кауравите стояха на бойното поле обезсърчени и потънали в скръб. Известно време никой не намираше сили да помръдне.

От страната на Пандавите затръбиха раковини, войниците ликуваха. Забиха хиляди барабани, зазвучаха тромпети и рогове. Новината за повалянето на Бхишма се разнесе над полесражението за мигове. Воините от двете армии спряха да се бият и останаха кой където е, с вцепенени умове. Някои заплакаха високо, някои лудо се втурнаха, без да знаят накъде, други загубиха съзнание.

Приемайки форми на лебеди, небесните риши се спуснаха от небесата и наобиколиха падналия Бхишма, който лежеше с ум, потънал в йогийски транс. Пророци, сиддхи и чарани го възславиха от висините. С падането на мрака земята сякаш проплака: „Този е най-добрият сред всички познаващи Ведите светци.“

Дурьодхана въздъхна дълго и тежко. После бързо се приближи към Дрона, който бе отнесен от вълните на битката на известно разстояние от Бхишма, и му каза какво се е случило. Чувайки вестта, Дрона се строполи от колесницата в безсъзнание. Когато дойде на себе си, той заповяда на Кауравите да се оттеглят. Дурьодхана, Дрона, Крипа и всички останали генерали на Куру тъжно поеха към мястото, където лежеше Бхишма.

Като видя стареца най-после повален, Бхима скочи от колесницата си и затанцува на бойното поле. Арджуна обаче бе сериозен. Той помоли Кришна да откара колесницата му при водача на Куру. Слизайки от нея с допрени длани, Арджуна отиде при поваления герой и коленичи край него: „Моля те, кажи ми какво мога да направя за теб, господарю — попита той, борейки се да овладее гласа си, задавен от мъка. — Заповядай ми и веднага ще го направя.“

Бхишма отвори очи и промълви с трудност: „О, Пхалгуни, виж как виси главата ми. Дай ми подходяща възглавница. Единствен ти си способен да изпълниш такава задача.“

Разбирайки желанието на Бхишма, Арджуна вдигна лъка си и изстреля няколко стрели, заредени с ведически мантри. Те се забиха в земята под главата на Бхишма, позволявайки й да се отпусне удобно. Бхишма се усмихна. Ръцете му бяха пронизани целите и лежаха върху стрели, но той вдигна дясната си длан да благослови Арджуна: „О, сине на Панду, ти правилно разбра желанието ми. Това е единствената подходяща възглавница за воин, убит на бойното поле.“

Бхишма се огледа. Бе заобиколен и от Пандавите, и от Кауравите. Те стояха с допрени длани и се взираха в лицето му. Лицата на Дурьодхана и братята му бяха засрамени. Те не бяха успели да защитят най-добрия си воин, предводителя на войските им. Старият водач на Куру бе паднал. Угризение изгаряше сърцето на Дурьодхана. Тази война се случваше единствено по негово настояване и ето сега Бхишма лежеше на бойното поле, покрит със стрели.

Виждайки срама и скръбта на Кауравите, Бхишма ги утеши: „Аз постигнах смърт, за каквато героите винаги копнеят. Това легло е за мен не по-малко прекрасно от най-финото ложе от пух и коприна. Скоро ще видя безсмъртните си предци в блажените сфери. Защо да тъгувам?“

Докато Бхишма говореше, пристигнаха няколко вещи лекари с билки и мехлеми. Бхишма вдигна главата си да заговори, а дрезгавият му глас едва ли бе по-силен от шепот: „О, земни царе, след като отдадете нужните почитания на тези брамини, познаващи лечебните мантри и ги възнаградите, моля освободете ги. Нямам повече нужда от лекари. Краят ми дойде и аз съм готов за него. Не влиза в задълженията ми да се оставя да бъда лекуван от лечители. Жадувам да умра от тези стрели. Оставете ме да лежа тук, докато слънцето не достигне онази точка в компаса, запазена за Вайшравана. Тогава ще замина за висшите сфери.“ Главата на Бхишма се отпусна на стрелите и той затвори очи.

Дурьодхана отпрати брамините. Той постоя известно време мълчалив, загледан в поваления герой. После въздъхна и заедно с братята си и с всички съюзнически царе обиколи Бхишма с допрени длани. Тогава Кауравите бавно поеха пътя към лагера си, без да виждат около себе си нищо освен опустошения.

Пандавите също поднесоха почитания на Бхишма, преди да се завърнат в лагера си. Докато вървяха, Юдхищхира каза на Кришна: „О, Джанардана, със сигурност победата спохожда човека по твоя милост, а поражението го връхлита с твоя гняв. Ти си нашето единствено убежище. Твоите предани могат да са сигурни в закрилата ти. Няма нищо удивително за онзи, който е приел подслон в теб, о, Мадхава.“

Кришна отговори: „Тези думи, о, най-велики сред всички земни владетели, могат да дойдат само от твоята уста.“

Убедени, че скоро ще спечелят победа, Пандавите отпочинаха през нощта, докато Кауравите лежаха, потънали в скръб.

13.
Дрона поема командването

Жалният глас на Дхритаращра отекна в покоите му: „Как така загина Бхишма? Този, чиито зъби бяха стрели, чиято уста бе лък, чийто език бе меч; този убиец на врагове, всяващ ужас и унищожение сред редиците на противниците си, както слънцето унищожава мрака; който бе непобедим в бой като могъщия Индра, който държи под контрола си дори смъртта — как бе повален той? Как можаха Шикханди и Арджуна да причинят гибелта му?“

Царят бе неутешим. Самият Санджая също скърбеше, седнал в нозете на Дхритаращра с наведена глава. Хлипайки, слепият монарх продължи: „След като унищожаваше вражеските войски цели десет дни, постигайки нечувани подвизи, сега той залезе като слънцето. Заради порочните ми синове, този потомък на Бхарата сипеше неспирни порои стрели, както Индра излива дъждовете си, избивайки в битката стотици хиляди воини. А сега лежи на голата земя като грамадно дърво, изкоренено от бурята. Как е възможно той, когото не можа да победи дори Парашурама — атиратха с безгранично могъщество, — да бъде сразен в боя? О, Санджая, явно няма нищо невъзможно на този свят, след като днес чух за падането на Бхишма.“

Царят помоли Санджая да опише в детайли как е бил повален Бхишма. Санджая само му бе казал новината за поражението му, без подробности как точно се е случило. Дхритаращра слушаше ужасен за събитията, довели до падането му. Сълзи бликаха от очите на Санджая, докато отново си спомняше сцената. Когато разказът свърши, Дхритаращра пак зарида:

„Сърцето ми сигурно е от камък, щом не се пръска при тези вести. Сияйният Бхишма притежаваше неизмерима интелигентност, политическа мъдрост и справедливост. Кой би могъл да го победи? Сега може би синовете ми ридаят от мъка, когато него вече го няма. Като хора, жадуващи да прекосят океана, но чиято лодка е потънала, и те навярно са потънали в скръб. Армията ни вероятно е като изпаднало в паника стадо, останало без пастира си. След като причинихме смъртта на могъщия си баща, на най-добрия сред благородните хора, каква стойност има вече животът ни?“

Дхритаращра се умълча в сумрачната стая. Личните му слуги стояха наблизо, с увиснали в ръцете си ветрила чамара. Тихи звуци от тъжна музика се чуваха отдалеч, примесени с неспирните напеви на брамините от дворцовия храм.

След няколко минути царят помоли Санджая отново да повтори детайлите около битката: „Искам да знам всички подробности от последния ден на Бхишма. Кой се сражаваше редом с него и кой в тила му? Какво направиха синовете ми, за да защитят този герой? Какви други битки се състояха, докато Бхишма се изправяше срещу Пандавите? Ако не узная всяка най-малка подробност, няма да намеря покой, о, Санджая!“

Санджая отново описа всичко, а Дхритаращра слушаше погълнат. Когато разказът свърши, бе вече почти сутрин, но слепецът нямаше желание да си легне. Той каза: „Ясно е, че няма начин да се избегне смъртта. Всемогъщото време в крайна сметка поглъща целия свят. О, Санджая, моля те кажи ми какво направиха синовете ми след падането на Бхишма? Кого избраха за свой командир? Как намериха сили да продължат?“

С приближаването на зората Санджая разказа на царя какво се бе случило в края на десетия ден. После двамата мъже отидоха да извършат сутрешното си къпане, като Дхритаращра бе отведен от слугите си в своята баня. След религиозните ритуали и молитвите си, те се завърнаха в залата и Санджая започна да описва събитията от единайсетия ден.

* * *

След като всички царе си бяха тръгнали от мястото, където лежеше Бхишма, Карна тихо излезе от шатрата си и препусна през полесражението. Докато луната изгряваше на източния хоризонт, той преминаваше с червеникавия си жребец през зловещите картини на смъртта. Лешояди припляскваха из въздуха, край него ръмжаха хиени, а той отиваше там, където на леглото си от стрели лежеше Бхишма. Не бе трудно да го намери; стотици воини го пазеха със запалени факли, пропъждайки зверовете.

Карна слезе от коня и падна в нозете на Бхишма. После заговори със задавен глас: „Аз съм, синът на Радха, о, най-велик сред Куру. Аз съм онзи, когото ти приемаше за враг.“

Бхишма отвори очи и се обърна към Карна. Като махна с ръка на пазачите да се отдалечат, той го помоли да се приближи и му заговори с нежност: „Ела, мили сине. Ти винаги ми беше опонент, защото търсеше превъзходство над мен. Ако не беше дошъл сега, нямаше да е добре за теб.“

Бхишма не изпитваше гняв към Карна. Бе го укорявал единствено от истинска грижа за него. Старият Куру знаеше кой бе Карна и винаги му бе желал доброто. Той надигна леко глава: „О, силноръки, ти си син на Кунти, не на Радха. Адхиратха не е твой баща — заченал те е могъщият бог на слънцето. Така съм чувал и от Нарада, и от Вяса и не може да не е истина. Не изпитвам никаква омраза към теб, синко. Говорех ти остро единствено за да те спра. Като те виждах да оскърбяваш Пандавите без никаква причина, аз се опитвах да променя твоето поведение, знаейки, че то би ти донесло само мъка.“

Карна коленичи край Бхишма със замъглени от сълзи очи при вида на състоянието му. Въпреки многото им спорове той винаги бе уважавал стареца. Не можеше да отрече благородството и силата на Бхишма и знаеше, че в думите му никога нямаше злоба, дори и да бяха трудни за преглъщане.

Бхишма затвори очи от болка, после продължи: „О, Карна, раждането ти бе съпътствано от грях. Затова интелектът ти винаги бе опорочен, без ти самият да носиш вина за това. Затова и се опитвах да те поправям в събранието на кшатриите. Все пак могъществото и храбростта ти са равни на тези на Арджуна. Ти си предан на брамините, изпълняваш задълженията на кастата си и по нищо не отстъпваш на небесните обитатели. Днес изоставям всеки гняв, който преди може да съм имал към теб. Ако искаш да ми направиш добро, присъедини се към братята си, към Пандавите. Нека враждите приключат с падането ми. Помирете се заедно с Дурьодхана с Пандавите! Нека видим всички земни царе, освободени от заплаха и опасност!“

Главата на Карна увисна: „Знам всичко това, о, силноръки. Знам, че съм син на Кунти. Но тя ме изостави и бях отгледан от един колесничар. След като съм се радвал на богатствата и приятелството на Дурьодхана толкова дълго, как бих могъл сега да разочаровам надеждите му? Презрял имоти, синове, съпруга, а дори и собственото си тяло и чест, ще се боря за доброто на Дурьодхана. Служейки на интереса му, аз подбуждах Пандавите срещу себе си. Резултатите от това са фатални и няма как да бъдат избегнати. Кой човек би дръзнал да победи съдбата със собствени усилия?“

Карна огледа озареното от луната поле, отрупано с тела. На другия ден той щеше да се бие; бе чакал дълго. Всеки ден бе слушал разказите за битката и колко много от войниците на Дурьодхана са загинали. Това все повече бе усилвало чувството му за безизходност. Бе копнял да покаже на приятеля си своята благодарност за всичко, което бе направил за него. Сега щеше да има тази възможност. Допирайки длани, той каза: „Господарю, не мога да се отрека от враждебността, която изпитвам към Пандавите. Макар да знам, че са непобедими под закрилата на могъщия син на Васудева, въпреки всичко аз ще се бия с тях. Моля те, дай ми разрешението си. Моля те също да ми простиш всички жестоки думи, които съм изричал срещу теб.“

Бхишма се вгледа в лицето на Карна и видя решителността му: „Щом не можеш да се откажеш от враждата си с Пандавите, тогава ти давам разрешението си, о, Карна. Устремил ума си към райските селения, сражавай се срещу тях по най-добрия начин. Арджуна ще те изпрати в блажените сфери, запазени за героите, които никога не напускат боя. Захвърлил арогантността, зависейки от собствената си храброст, върви и срещни геройска смърт. Нима има нещо по-славно за един кшатрия? Имаш благословиите ми. Прощавам ти всички груби думи, с които си се обръщал към мен.“

Бхишма отново затвори очи, а Карна стана и се качи на коня си. За няколко мига вече бе потънал в тъмнината, оставяйки Бхишма в неговата йогийска медитация.

* * *

Още при изгрева на единайсетия ден и Пандавите, и Кауравите отидоха да видят Бхишма. След като му поднесоха почитанията си, те застанаха около него, докато прислужнички масажираха челото и слепоочията му със сандалов балсам. Слугите също го обсипаха с ориз и поставиха на шията му ароматни гирлянди от горски цветя. Хиляди хора се стичаха от лагерите да видят Бхишма, лежащ на своето ложе от стрели, смаяни от издръжливостта и решителността му. Както великите аскети, постейки с години, запазват жизнения си дъх, циркулиращ в костите, така и старият вожд на Куру очакваше сетния си час.

Оставили настрана оръжията и броните си, воините от двете армии се събраха край поваления герой. Бхишма отвори очи и се огледа наоколо си, обръщайки леко глава. После вдигна ръка и каза: „Моля, дайте ми вода.“

Като го чуха да се обръща към тях с пресъхнал глас, Кауравите бързо донесоха кани със студена вода. Донесоха също и храна, която поставиха пред него.

Ала Бхишма поклати глава: „Няма повече да приемам нещата, на които се наслаждават хората. Отказал съм се от обществото на хората и лежа тук на ложето си от стрели само докато настъпи подходящият момент да умра. Къде е Арджуна?“

Арджуна пристъпи напред и застана с допрени длани пред Бхишма: „Какво ще ми заповядаш да направя, дядо?“

„Тялото ми гори. Пронизан съм навсякъде от стрелите ти и усещам нетърпима болка. Устата ми е пресъхнала и копнея да пийна от онази вода, която само ти можеш да ми дадеш.“

Сваляйки Гандива от рамото си, Арджуна каза: „Да, ще ти дам вода.“ Той обиколи почтително три пъти Бхишма и постави сияйна златна стрела на лъка си. След като произнесе няколко ведически мантри и зареди стрелата с мощта на небесното оръжие Парджаня, той я изстреля в земята, близо до главата на Бхишма. На мига като фонтан бликна струя чиста, прохладна вода, която попадна право в устата на Бхишма.

Събралите се кшатрии ахнаха. После завикаха ликуващо, размахвайки дрехите си. Кауравите потръпнаха от страх, виждайки уменията на Арджуна.

След като утоли жаждата си, Бхишма каза: „О, силноръки принце, нищо удивително няма в извършеното от теб, тъй като си прероденият мъдрец Нара. Ти си най-добрият от всички стрелци с лък и заедно с Кришна можеш да извършиш подвизи, непостижими дори за боговете. Ти притежаваш всяко небесно оръжие.“

Бхишма погледна към Дурьодхана: „О, сине на Дхритаращра, видя ли могъществото на Арджуна? Никой не може да го победи в бой, дори обединените войски на боговете с демоните за помощници. Затова нека днес приключи всяка вражда помежду ви. Нека войната свърши с моята гибел. Дай половината царство на Юдхищхира и живейте заедно в мир. Това би било най-благотворно за теб и династията ти. Ако поради изкривената си интелигентност не послушаш думите ми, скоро ще съжаляваш за безразсъдството си.“

За Бхишма бе усилие да говори. Гласът му заглъхна и той затвори очи. Дурьодхана не каза нищо. Карна стоеше до него и гледаше заплашително Арджуна. Ясно бе, че битката ще продължи. Царете още веднъж отдадоха почитанията си на Бхишма, а после се върнаха в лагерите си. Надявайки ризниците си, почистени и полирани след вчерашния бой, те се качиха на конете и колесниците си. После поеха тържествено към бойното поле, следвани от пехотинци, облечени в брони, носещи копия и мечове. Клатушкаха се грамадни слонове, свирейки неистово с хоботите си. Докато армиите се струпваха, звучаха раковини и биеха барабани.

В шатрата на Карна се суетяха много слуги. Те донесоха бляскавата му ризница, обсипана със стотици диаманти, и сияйния му шлем. Със здраво стиснати устни Карна си слагаше ръкавиците от кожа на игуана и кожените предпазители за ръце. Прислужниците товареха в колесницата му хиляди пропити с масло стрели с железни и стоманени остриета, петдесет лъка от най-фина изработка, както и мечове, боздугани, копия, секири и ланцети.

Украсен с червена сандалова паста и с гирлянд от свежи цветя, Карна се качи на колесницата си. Наоколо му брамините изпълняваха ведически ритуали, за да призоват благословии. Когато той потегли, музикантите заудряха барабаните си и надуха тромпетите си. Изправен на широката тераса на своята колесница, Карна каза на колесничаря си: „Закарай ме без бавене там, където е Арджуна. Дори и всепоглъщащата Смърт да го закриля, той няма да ми избяга. Ще го предизвикам на бой и или ще го изпратя на онзи свят, или сам ще отида там, последвайки Бхишма.“

Скоро и Дурьодхана се присъедини към Карна и двамата приятели поведоха войските на Куру. Другите воини заликуваха от тази гледка, завикаха и подръпваха тетивата на лъковете си.

Като гледаше как Карна блести като огън без дим, Дурьодхана виждаше враговете си вече убити. Той се усмихна и каза: „О, най-добър сред хората, в твое лице намерих подходящ командир за войските си. Кажи ми сега кое според теб ще е най-благоприятно за армията ми. След като Бхишма падна, ние нямаме предводител. Армия без генерал загива като лодка без кормчия сред високите вълни. Кажи ми кой според теб трябва да стане главнокомандващ?“

Карна махна с ръка към водещите воини на колесници: „На практика всеки един от тези воини би могъл да застане начело на армията ти. Те до един са запознати с военната наука и притежават изключителна храброст. Въпреки всичко само един сред тях може да бъде наш водач. Трябва да внимаваме да не засегнем онези, които няма да бъдат избрани. Затова според мен е редно да изберем Дрона. Той е най-възрастният и най-опитният. Всъщност той е наставник на много от героите, сражаващи се в тази битка. Никой не би се противопоставил на избора му. Както боговете, надявайки се да победят демоните, направили Картикея свой генерал, така и ти трябва да направиш Дрона главнокомандващ на своята армия.“

Дурьодхана се съгласи и се приближи към Дрона. Докато двамата мъже бяха обожавани и възхвалявани от бардове и певци, Дурьодхана каза: „О, велики, сред цялото това множество от царе няма друг по-добър закрилник от теб. Ти си брамин с благородно потекло. Познаваш Ведите, а уменията, могъществото и мъдростта ти са несравними. Както Индра предвожда боговете, така и ти стани наш предводител. Кой може да се сравнява с теб на бойното поле? Дори Арджуна няма да се осмели да ни приближи, когато ти си начело.“

Дрона се извисяваше на колесницата си с големия си лък в ръка. С бялата си коса и брада, със сребърната си ризница той сияеше като луна в ясна нощ. Вдигайки длан в благословия, учителят отговори: „Запознат съм с Ведите и с шестте им допълнения; познавам и военната наука. Затова ще дам сражение на синовете на Панду. Побеждавайки армиите на панчалийците и на сомаките, аз ще се нося по бойното поле, всявайки ужас в сърцата на враговете ни. Но се съмнявам, Царю, че ще успея да убия Дхрищадюмна, защото този герой е роден, за да ми отнеме живота.“

Пренебрегвайки пророчеството, Дурьодхана организира церемония по въздигането на Дрона за главнокомандващ. Самият той щеше да се погрижи Дхрищадюмна да бъде държан надалеч от Дрона. При всички случаи бе трудно за вярване панчалийският принц да успее да убие учителя. Двамата вече се бяха сблъсквали в различни сражения и всеки път Дрона бе доказвал превъзходството си. Може така нареченото пророчество да се окажеше нищо повече от обикновен слух.

След като церемонията приключи, кауравските войски нададоха вик и затръбиха с раковините си. С глава, все още мокра от светената вода, използвана в ритуала, Дрона отново се качи на колесницата си и поведе армията в боя. Дурьодхана яздеше до него. Докато вървяха напред, Дрона каза: „О, велики Царю, за мен е чест да стана твой главнокомандващ. Бих искал да ти се отплатя по някакъв начин. Моля те, кажи ми какво желаеш, а аз ще се опитам да го осъществя.“

Дурьодхана помисли за миг, а после отговори: „О, учителю, ако искаш да изпълниш желанието ми, тогава залови Юдхищхира и ми го доведи.“

Дрона се изненада: „Щастливец е най-големият син на Кунти, щом желаеш залавянето, а не смъртта му. Наистина е удивително, че дори ти си неспособен да изпитваш ненавист към него. Защо, о, владетелю, не желаеш смъртта му? Нима тя няма да сложи край на конфликта и да ти донесе победа? Нима е възможно вместо да искаш да убиеш Пандавите, да желаеш да възстановиш братските чувства помежду ви?“

Лека усмивка заигра по лицето на Дурьодхана: „Смъртта на Юдхищхира не би ми донесла победа, учителю. Ако той бъде убит, Арджуна толкова ще се разгневи, че напълно ще ни унищожи. Вече приех, че дори безсмъртните не могат да убият тези петима братя. Затова виждам залавянето на Юдхищхира като средството, което би ми осигурило победа. Ако той е в наша власт, войната ще свърши. Като отново го предизвикам на зарове, ще ги изпратя и петимата обратно в дълбоките гори. Така ще постигна победа!“

Дрона се взря в подсмихващия се Дурьодхана за миг. Явно бе, че сърцето му не се бе променило. Умът му бе непоколебим. Въпреки това, Дрона трябваше да изпълни дълга си. Той пое дълбоко дъх: „Ако храбрият Арджуна не съумее да защити Юдхищхира, тогава можеш да го считаш за заловен; ако обаче Арджуна стои край него, няма да успея да извърша това. Дори Индра с всичките си придружители не би могъл да победи Арджуна и да залови Юдхищхира пред очите му. Може да съм негов учител, но той е много по-млад от мен и се е сдобил с оръжия, познати само на най-великите богове. Трябва по някакъв начин да го отдалечиш от Юдхищхира, тогава ще се опитам да пленя царя.“

Дурьодхана възслави Дрона. Знаейки, че той е пристрастен към Пандавите, Каурава разгласи навред обещанието му. Искаше да е сигурен, че учителят ще удържи на думата си. Когато Кауравите научиха за този план, те завикаха от радост. Несъмнено скоро победата щеше да е тяхна. Та кой би могъл да се противопостави на Дрона?

Вестите за плана на Дурьодхана достигнаха и до Юдхищхира. Той повика Арджуна при себе си и му каза: „О, най-добър сред хората, не бива да се отдалечаваш от мен в боя. Дрона ще търси именно тази възможност. Ако го направиш, той ще се нахвърли върху мен като лъв на жертва.“

Облечен от глава до пети в непроницаемата си броня, Арджуна стоеше пред по-големия си брат. Като вдигна своя Гандива, той отговори: „Няма да те оставя, господарю на хората. Въпреки че не мога да понеса Дрона да бъде убит, няма да му позволя да те залови в плен, докато съм жив. Небето с всичките си звезди може да се сгромоляса, земята може да се разтвори, но Дрона няма да те залови в мое присъствие. Плановете на Дурьодхана са безполезни, бъди сигурен в това. О, Царю, аз винаги се опитвам да спазвам обетите си. Затова не се бой от Дрона.“

Арджуна се качи на колесницата си и зае своето място начело на армията, редом с Дхрищадюмна и Абхиманю. Когато те поведоха войските си в боя, оглушителният шум изпълни четирите посоки на света. Заобиколен от останалите си братя, Юдхищхира се движеше близо след Арджуна, следван от огромната панчалийска армия.

14.
„Юдхищхира ще бъде заловен“

Отново се сблъскаха армиите на полето Курукшетра за единайсети пореден ден. Влизайки свеж в боя, Карна сееше смърт сред войските на Пандавите. Кауравските войници се радваха, като го гледаха как опустошава вражеските сили: „Със сигурност Пандавите скоро ще побягнат. Тук е Карна, способен да победи дори небесните армии. Бхишма бе снизходителен към синовете на Кунти, но Карна няма да ги пощади.“

Грохотът на битката отекваше на километри, карайки животните в далечните гори да потреперват от страх. Талази прашни облаци, като купчини бежова коприна, се издигаха и закриваха слънцето. Оръжия се сипеха като порои върху двете армии и ужасяващата сеч започна отново.

Дрона препускаше стремително сред армията на Пандавите. Той изстрелваше хиляди остри като бръснач стрели, разкъсващи воините, които се изправяха пред него. Бойците падаха като жерави, спускащи се на земята по време на буря. Призовавайки небесните си оръжия, Дрона избиваше враговете си, както Индра унищожава демоните. Пандавската армия трепереше пред него, докато се носеше като Ямараджа, размахващ смъртоносния си жезъл.

Виждайки опустошението на войските си, Юдхищхира тревожно каза на Дхрищадюмна: „Спри яростната атака на Дрона! Не бива да губим време.“

С вик Дхрищадюмна се втурна срещу Дрона, последван от Бхима, близнаците, Абхиманю и други воини. Те го обкръжиха и обсипаха със стрелите си колесницата му. Очите на Дрона пламнаха от гняв. Боравейки с лъка си с ослепителна бързина, той отблъсна атаката им като силен ураган, разпръсквайки хора и колесници на всички страни из бойното поле. Като обезумял, той се носеше из полето и сипеше пламтящите си оръжия. Виждайки как Дрона се движи сред тях като разгневения Ямараджа, войските на Пандавите се разбягаха в объркване и ужас.

Страховитият звук от тетивата на Дрона ехтеше неспирно. Точно както бе правил Бхишма преди него и той избиваше пандавските войници. Същевременно другите велики герои сред Кауравите бяха заети със своите противници. Много ожесточени двубои се състояха между главните воини от двете армии.

Съсредоточен в ума си върху обещанието, което бе дал на Дурьодхана, Дрона пробиваше неумолимо редиците на Пандавите. Юдхищхира се намираше в средата им, закрилян от много махаратхи, охраняващи колесницата му от всички страни. Арджуна бе съвсем наблизо, сражаващ се с няколко могъщи воини на колесници, на които бе дадена задачата да го увлекат надалеч от брат му.

Докато Дрона се врязваше в редиците воини, обкръжили Юдхищхира, той бе посрещнат от Кумара — панчалийски принц, охраняващ колелата на колесницата на Юдхищхира. Юдхищхира пускаше своите дълги стрели по Дрона, а същевременно Кумара се втурна срещу него. Принцът изстреля порои от стрели, възпирайки устрема на Дрона. Той прониза учителя на Куру със стотици остриета, смеейки се и викайки през цялото време. Без да изтърпява атаката му, Дрона се съвзе и постави една широкоглава стрела на своя лък. Като обтегна тетивата до ухото си, той я пусна със смъртоносна точност, отсичайки главата на Кумара от тялото му. Тогава друг панчалийски принц, Симхасена, прониза Дрона със сто блестящи стрели, подкрепян от своя брат Вягхрадатта, който връхлетя със страховитите си бойни викове върху учителя. И двамата прободоха ръцете и гърдите на Дрона със стоманените си стрели. Несмущаван, той изстреля две остри като бръснач стрели в светкавична последователност, които отсякоха главите им. След като тези красиви глави, украсени със златни обеци и шлемове, паднаха на земята, Дрона продължи да притиска Юдхищхира. Като го видяха така близо до царя на Пандавите, кауравските войници завикаха: „Юдхищхира е пленен!“

Вопли на ужас се изтръгнаха от пандавската армия, докато Дрона се приближаваше все повече към Юдхищхира. Дочувайки виковете обаче Арджуна се втурна срещу Дрона, покосявайки безмилостно воините, които стояха на пътя му. Всичко, което се виждаше от Арджуна и колесницата му, докато си проправяше път към брат си, бе неспирно разпростиращата се мрежа от стрели. Над този порой се носеше Хануман, ревящ ужасяващо от знамето.

Дурьодхана заповяда хиляди воини на колесници да спрат Арджуна и те дръзко препуснаха насреща му. Полесражението около Арджуна се превърна в море от стрели. Сблъсквайки се в непробиваемата стена от стрели, Кауравите падаха посечени, с разбити колесници. За Дрона се оказа невъзможно да се доближи до Юдхищхира. Подкрепящата го дивизия не можеше да направи нищо, с което да му помогне. Разгневеният Арджуна ги унищожаваше. Онези, които не бяха убити, се обърнаха и побягнаха уплашени.

Докато Арджуна сътворяваше ужасяващ погром сред кауравската армия, слънцето докосна западния хоризонт. Дрона наду своята раковина, за да оттегли войските си. Постепенно двете армии прекратиха сражението и се завърнаха в лагерите си, славейки героизма на противниците си.

* * *

Дрона бе обезсърчен, когато зае мястото си край Дурьодхана в неговата шатра. Бе се оказал безпомощен пред лицето на храбрия Арджуна. Засрамен от неспособността си да удържи собствения си ученик, той каза на Дурьодхана: „Вече ти обясних, че когато Арджуна е край Юдхищхира, няма да успея да го заловя. Трябва да измислиш някакъв начин да отдалечиш Арджуна от брат му. Тогава ще пленя Юдхищхира дори пред самите очи на Дхрищадюмна и на останалата армия. Или ще постигна това, или поне ще убия някой от най-великите пандавски воини, който му се притече на помощ. Обаче трябва да ми осигуриш това — Арджуна да бъде зает някъде другаде на бойното поле.“

Като изслуша думите на Дрона, Сушарма каза: „Арджуна ме е унижавал много пъти. Той таи злоба към мен и към братята ми. Като си спомням ненавистта му, нощем едва мога да спя. Нека затова ние поемем задачата утре да се сражаваме с него. Подкрепяни от хиляди воини на колесници, които никога не изоставят боя, ние ще го предизвикаме на битка. Или той ще падне прострян на бойното поле, или земята ще си отдъхне от мен и братята ми, както и от цялата ни армия.“

Дурьодхана похвали Сушарма; останалите царе също нададоха одобрителни възгласи. Заедно с четиримата си братя, Сушарма даде обет пред свещения огън, че ще се сражава до смърт с Арджуна на следващия ден. След като брамините бяха благословили клетвата му с мантри и светена вода, той се изправи и възкликна: „Ако не убием Арджуна или не бъдем убити от него, нека отидем в адските сфери, запазени за убийците на брамини, за пияниците, за онези, които не приемат търсещите подслон, за прелюбодейците, за тези, които убиват стадата, които изоставят собствените си майки, или които са атеисти. Нека постигнем тези земи, ако избягаме от Арджуна в утрешната битка. Ако ли не, нека влезем във вечните сфери на блаженството.“

След като дадоха обета си, Сушарма и братята му се оттеглиха за през нощта, оставяйки Дурьодхана оживен и обнадежден. Дори ако Сушарма не успееше да убие Арджуна, както най-вероятно щеше да стане, той поне щеше да предостави на Дрона нужното му време да плени Юдхищхира. Дурьодхана се усмихна на Карна. Може изобщо и да не му се наложеше да убива Арджуна. С обещанията на Дрона и Сушарма, изглежда бе възможно войната да приключи по съвсем друг начин. Кауравският принц нямаше нищо против. Единственото, което го интересуваше, бе да спечели победа с всякакви средства. Той стана от мястото си и напусна събранието с високо вдигната глава, а Карна го последва, стиснал здраво ръкохватката на меча си.

* * *

Рано на дванайсетата сутрин до Юдхищхира отново достигна новината, че Дрона има намерението да го плени. Научи от шпионите си и за клетвата на Сушарма. Когато Арджуна бе уведомен, той каза на брат си: „Все още нямаш причини да се страхуваш, Царю. Ето тук стои моят ученик Сатяки, който ми е равен във всяко едно отношение. Той ще бъде винаги край теб. Дори и аз да съм далеч, не можеш да бъдеш заловен, докато той е с тебе.“

Успокоен, Юдхищхира започна да издава заповеди за предстоящата битка. Скоро войските му поеха към полесражението, карайки земята да трепери и вдигайки облаци прах, докато вървяха строени във формация, наподобяваща алигатор.

Веднага щом видя Арджуна пред себе си, Сушарма, който стоеше начело на Кауравската армия, го предизвика. Обвързан от кшатрийските закони, Арджуна бе принуден да приеме предизвикателството и се понесе насреща му. Трийсетте хиляди колесници на самшаптаките и тригартите го обкръжиха веднага. Докато останалите пандавски войски преминаваха през равнината, атакувайки кауравската армия, Арджуна започна ожесточена битка с тези безстрашни воини. Те надаваха оглушителни крясъци и хвърляха оръжията си по него. Слушайки въодушевените им викове, Арджуна каза на Кришна: „Погледни, о, сине на Деваки, как тези хора, на които предстои да паднат в боя, са възторгнати от радост, когато всъщност виковете им би трябвало да бъдат вопли. Или може би са щастливи, защото виждат пред себе си сияйните райски сфери, където страхливците никога не попадат.“

Арджуна вдигна инкрустираната си със злато небесна раковина и мощно я наду. Звукът изпълни четирите посоки. Конете изпуснаха екскременти и урина, а хората бяха повалени от колесниците си. Други сякаш се парализираха от страх и останаха вцепенени за кратко. Когато звукът утихна, воините дойдоха на себе си и завикаха отново. Грабвайки лъковете си, те изстреляха хиляди стрели, украсени с пера от птицата канка. Още в същия миг Арджуна бе пуснал и своите стрели, контрирайки всяко едно от бързолетните остриета на противниците си, и те нападаха на късове на земята. Арджуна прониза всички могъщи воини на колесници, нахвърлили се насреща му. Сушарма и братята му атакуваха с островърхи стрели, улучвайки ръцете и гърдите на Арджуна. Обилен порой от още стоманени острия се посипа върху него като рояк черни пчели, летящи към разцъфнало дърво.

Кришна маневрираше с колесницата, обърквайки вражеската атака. Когато излезе изпод пороя от стрели, Арджуна отвърна с безброй свои, остри като бръснач, с които съсече флаговете на враговете си. С други стрели, пуснати в бърза последователност, той уби четирите коня на Судхаман, един от братята на Сушарма, а след това отсече главата му. Когато принцът падна от колесницата си, неговите четирима братя увеличиха яростта на атаката си. Десетки хиляди от техните воини на колесници и конници хвърляха оръжията си от всички страни. В същото време армията на нараяните от Дварака се впусна в боя с ужасяващи викове. Арджуна бе изцяло погълнат в битката, докато останалите войски на Пандавите се сражаваха с Кауравите на известно по-далечно разстояние.

Строена във формация, наподобяваща орел, армията на Кауравите притискаше враговете си. Изправен начело на бойния ред, Дрона веднага се устреми към Юдхищхира. Сатяки се хвърли насреща му, изстрелвайки стотици от бързите си стрели. Той атакува учителя на Куру, зашеметявайки до безсъзнание двамата му колесничари с пороите си от стрели. Пронизвайки конете му, той принуди колесницата на Дрона да спре.

Дрона пламна от гняв и се взря в противника си с почервенели очи. Считайки, че смъртният час на Сатяки е ударил, той пусна дузина змиеподобни стрели, които разбиха лъка му и пронизаха ризницата му. Невъзмутим, Сатяки взе нов лък и изстреля трийсет от своите стрели. Те улучиха Дрона, като го накараха да се олюлее на колесницата си и да изпусне лъка си.

Виждайки колко тежко го притиска Сатяки, други кауравски воини се притекоха на помощ на учителя. Междувременно още бойци от Пандавите се присъединиха към Сатяки и последва ожесточена схватка. Дрона бързо дойде на себе си и се сражаваше разярен до крайност. Хиляди воини от Панчала и Матся го обкръжаваха, но той ги изби до един, включително и двамата могъщи принца Сатяджит и Шатаника.

Като видя как падат посечени войските му, Дхрищадюмна се втурна напред заедно с Шикханди. Наред със Сатяки, Чекитана и други пандавски герои, те успяха да удържат Дрона. Докато кипеше сражението, войниците от двете страни падаха на вълни. Полесражението се бе превърнало в тресавище от плът и кръв. Дрона се биеше като обладан. Армията на Пандавите трепереше от страх, докато той освобождаваше небесните си оръжия, които ги избиваха с хиляди. Дрона принуди всичките си нападатели да изоставят битката. Трудно бе дори да погледне към него човек. Обкръжаващите го воини на Пандавите бяха унищожени.

Дурьодхана се смееше, казвайки на застаналия край него Карна: „Гледай, Радхея, как бягат от битката тези войски. Сякаш се въртят, оплетени в мрежа, в стремежа си да се измъкнат от Дрона. Според мен са изгубили всякакво желание да се сражават. Не се съмнявам, че целият свят им се струва пълен с безброй Дрона. Кое ще ги накара да се върнат в боя? Какво може да направи дори Бхима срещу войнствения учител?“

Карна бе в по-сериозно настроение: „Този пандавски герой никога няма да напусне боя, докато има живот във вените му. Нито пък някога братята му ще се откажат от битката. Спомняйки си страданията, причинени им от теб, те ще се хвърлят насреща ни отново и отново. Дори в този миг могъщият Бхима се втурва напред. Той несъмнено ще избие много от воините ни. Виж също как Сатяки и Дхрищадюмна се връщат в боя редом с близнаците и много други махаратхи сред враговете ни. Всички те се нахвърлят върху Дрона с една-единствена цел. Да подготвим без бавене войските си!“

Дурьодхана огледа полесражението. Той видя колесницата на Бхима, теглена от четирите му червени жребци, да препуска срещу Дрона. Дхрищадюмна и Сатяки се носеха от двете му страни. Тримата воини ревяха като лъвове, приближавайки към главнокомандващия на Куру. Зад тях идваше огромна вълна воини на колесници и кавалерия, изстрелваща порои стрели. Дурьодхана изостави Карна и се понесе през бойното поле, издавайки заповеди за защита на Дрона. Много кауравски герои се изпречиха между учителя и нападателите му и скоро битката се възобнови с пълна сила.

Дурьодхана лично атакува Бхима с пламтящ от гняв ум. Начело на могъща дивизия слонове, той предизвика Пандава с оскърбителни думи. Бхима със смях изстрелваше островърхите си стрели по слоновете. Обтягайки огромния си лък чак до ухото, той пускаше стрелите си с такава сила, че поваляше слоновете един след друг. Колесницата му се носеше като вятър, докато сипеше смъртоносните си оръжия. Той разпиляваше нападателите като буря, помитаща облаци. Окървавените слонове, пронизани навсякъде, изглеждаха прекрасни като тъмни облаци, озарени от пурпурните лъчи на залязващото слънце.

Разгневеният Дурьодхана приближи Бхима и го прониза с много стрели. Бхима обърна кървавочервените си очи към Каурава и облиза устни. После започна да изстрелва десетки златопери стрели, ранявайки дълбоко Дурьодхана. С една широкоглава стрела той повали тъмния флаг с инкрустираната от диаманти змия над колесницата на Дурьодхана. След това разби с друга стрела лъка му и нададе силен вик.

Виждайки водача на Кауравите притиснат от Бхима, варварският цар, предвождащ дивизията слонове, се приближи на тежкия си звяр. Без да се бави, Бхима улучи слона между очите с една мощна стрела, възпирайки хода му. С още четири стрели той накара животното да рухне на земята. Когато то се сгромоляса като планина, поразена от гръмотевица, варварският вожд се опита да скочи от него, но в същия миг Бхима отсече главата му с остра като бръснач стрела, изстреляна със смъртоносна точност.

Като видяха водача си убит, останалите воини на колесници побягнаха. Дурьодхана се опита да ги прегрупира, но без успех. Той се отдалечи от Бхима и видя Бхагадатта, който бързаше да му се притече на помощ. Могъщият воин се втурна към Бхима на своя непобедим слон Супратика и сякаш летеше над бойното поле. Бхима изстрелваше дългите си стрели по атакуващия звяр, но те отскачаха от тялото му, без да го наранят. За броени мигове слонът достигна до колесницата на Бхима и я смачка заедно с конете, докато Бхима успя да отскочи.

Супратика непрестанно се изправяше на задните си крака, ревейки яростно и оглеждайки се да намери Бхима. Пандава притича под звяра и го заудря с голи ръце. Слонът се въртеше в кръг от болка. Бхима изскочи изпод него и слонът го улови с хобота си. Бхима се извъртя и се освободи от хватката на слона, после отново се скри под ревящия звяр, който се опитваше да го убие.

Юдхищхира видя Бхима и заповяда дивизия от собствените му слонове да му се притече на помощ. Когато Супратика отклони вниманието си към нападението на неприятелските слонове, Бхима намери възможност да се измъкне.

Тогава последва битка между Бхагадатта и пандавският ескадрон слонове, предвождан от царя на Дашарна. Те обкръжиха Бхагадатта, обсипвайки го с порои от стрели. Бхагадатта отбиваше остриетата им, въртейки своята кука. Пришпорвайки Супратика напред, той мачкаше и тъпчеше вражеските войски, както бурята опустошава гората. Колесници, конници и пехота бяха смазани от буйстващия звяр. Неуязвим за оръжията на враговете, слонът всяваше хаос сред армията на Пандавите. Войниците бягаха, а животните им ревяха от ужас. Над грохота се извисяваха страховитите писъци на Супратика, който вилнееше из полесражението, без да има кой да го спре.

По-настрана Арджуна се сражаваше сам срещу армиите на самшаптаките и нараяните. Докато се биеше, той дочуваше звуците, издавани от Супратика, и като ги разпозна, каза: „О, Мадхусудана, явно владетелят на Прагьотиша унищожава армията ми. Съмнявам се, че някой е способен да спре този слон освен нас. Какъв в този случай е дългът ми, о, Кришна? Според мен трябва на мига да препусна натам, където Бхагадатта надава бойния си вик. След като изпратя и него, и звяра му в обителта на Смъртта, ще се върна към тази битка.“

Кришна се съгласи с Арджуна и подкара конете към онова, което бе останало от армията на Пандавите. Докато се отдалечаваха обаче самшаптаките завикаха зад тях: „Защо бягаш от битката? Обърни се с лице към нас, тъй като още не си ни победил.“

Арджуна се двоумеше. Той искаше да спаси армията си от Бхагадатта, но нямаше как да избегне самшаптаките. Никой кшатрия, държащ на името си, не можеше да откаже предизвикателство. Той помоли Кришна да спре колесницата и да я обърне назад. Първо щеше да изличи цялата армия на самшаптаките, а след това щеше да се заеме с Бхагадатта. Докато Кришна обръщаше колесницата, Арджуна все още не успяваше да съсредоточи ума си. Оставаха стотици хиляди воини, подкрепящи Сушарма и войската му. Те се разпростираха на огромна площ и щяха да са му нужни часове, за да ги победи. Дотогава Бхагадатта и неукротимият му слон щяха да причинят неописуеми щети.

Внезапно самшаптаките се впуснаха в задружна атака срещу Арджуна. Безброй стрели се сипеха по колесницата му, улучвайки и него, и Кришна. Кришна изпусна юздите и падна назад в безсъзнание, пронизан от острите стоманени остриета. Колесницата спря на място, изчезвайки под градушка от стрели. Изгубил всякакво търпение, Арджуна реши да призове оръжието Брахмастра. Той постави една златна стрела на лъка си и произнесе свещените мантри, събуждащи страшното оръжие. Със съвършена точност той го насочи срещу враговете си и започна да изстрелва безспир една след друга дълги стрели, заредени с мощта на Брахмастрата.

Плътна стена от пламтящи стрели полетя срещу самшаптаките. Воините падаха на земята с отсечени глави, ръце и крака. Колесниците бяха разбити, слоновете — разкъсани на парчета. Коне и ездачи падаха мъртви с хиляди. Цялата армия сякаш гореше, поразена от красивите, но смъртоносни стрели, изстреляни с мистичната мощ на Арджуна.

Кришна възвърна съзнанието си и каза: „Добре направи, Партха. Мисля, че подобен боен подвиг би бил трудно осъществим за Индра, Кувера или дори за самия Ямараджа. Враговете ни са сразени. Онези, които останаха в боя, загиват като молци в пожар.“

Арджуна помоли Кришна бързо да го откара при Бхагадатта. По-късно можеше да се завърне, за да се справи с останалите самшаптаки и с подкрепящите ги армии. Бърза като вятъра, колесницата полетя над бойното поле и скоро пристигна там, където бушуваше битката с Бхагадатта. Като видя Арджуна да влиза в боя, Дурьодхана се разпореди да го атакува голям ескадрон воини на колесници. Те се впуснаха като един срещу Арджуна и посипаха стрелите, копията и пиките си върху него. Издържайки търпеливо щурма им, той неспирно обтягаше Гандива, изстрелвайки свистящи стрели по всички воини, приближаващи се към него. Без да се боят за живота си, кауравските войски нападаха Арджуна с викове и крясъци. Пандава ги покосяваше със стрелите си, както земеделецът коси пшенична нива.

Като видя как Арджуна погубва войската му, Бхагадатта се втурна срещу него, обсипвайки с порой от стрели колесницата му и насочвайки към него Супратика да го стъпче. Арджуна спокойно удържа атаката му с потоци от собствените си стрели, както брегът удържа океана. Двамата воини препускаха по бойното поле, увлечени в смъртоносната битка. Бхагадатта изстрелваше стотици стрели по Арджуна и Кришна, но синът на Кунти ги отбиваше, преди да успеят да ги улучат. Супратика се нахвърли върху Арджуна като канара, търкаляща се в равнината. Неуязвимо за стрелите му, животното ревеше от ярост, докато връхлиташе златната колесница. Кришна майсторски управляваше конете, избягвайки атаките отляво на звяра. Докато минаваше край Бхагадатта, Арджуна видя възможност да убие незащитения воин и животното му, но помнейки правилата на боя, се въздържа.

Виждайки колесницата на Арджуна да се измъква покрай него, слонът на Бхагадатта бе обладан от ярост и се вряза в редиците на Пандавите. Стотици колесници, заедно с воините, конете и колесничарите бяха смачкани и убити. Арджуна се разгневи от безмилостната атака на Бхагадатта. Препускайки бързо напред, той изстреля по него четири стрели, които разсякоха лъка му. С още две стрели уби двамата воини, седящи зад Бхагадатта.

Владетелят на Прагьотиша хвърли в бърза последователност четиринайсет копия по Арджуна. Тези инкрустирани със скъпоценности копия, с блестящи стоманени остриета припламнаха в полета си към Пандава, а многото им малки звънчета приятно кънтяха. Арджуна без бавене пусна стрели, които разсякоха всяко от копията на три части. Когато късовете нападаха по земята, той изстреля десетки други стрели и те разтрошиха бронята на Супратика. Тя се посипа на парчета от тялото на слона, както метеорите падат от небето. Така тъмният звяр заприлича на планина, внезапно останала без покриващите я облаци.

Бхагадатта хвърли по Арджуна дълго копие, чийто връх аленееше и изпускаше искри, докато летеше. Арджуна хладнокръвно го съсече на две с една остра като бръснач стрела. След това повали белия сенник на царя и високия му флаг. После прониза с други десет стрели Бхагадатта, който го нападна с две дузини дълги копия. Едно от тях улучи диадемата на Арджуна, като я събори от главата му. Поставяйки си я отново, Арджуна яростно погледна Бхагадатта и извика: „Виж за последен път този свят, Царю!“

Бхагадатта бързо вдигна лъка си и покри Арджуна и Кришна с дъжд от страховити стрели. Арджуна изстреля сноп стрели с гладки остриета, които разбиха лъка на Бхагадатта на парчета и пронизаха всичките му крайници. Взимайки златната си кука, Бхагадатта извика в ума си оръжието Ваишнава, което владееше. Произнасяйки древните мантри, призоваващи това неустоимо оръжие, той зареди куката за слонове с неговата мощ и я хвърли по Арджуна. Всички воини, станали свидетели на битката между Арджуна и Бхагадатта, ахнаха, като видяха как това оръжие, способно да унищожи всички създания, полетя към Арджуна.

Внезапно Кришна се изправи и разтваряйки ръце, прие оръжието с гърдите си. Когато то го удари, се превърна в гирлянд от райски цветя и украси шията му.

Арджуна бе съкрушен. Защо Кришна се бе намесил? Без да откъсва очи от Бхагадатта, който се бе вцепенил от начина, по който Кришна бе спрял оръжието Ваишнава, той каза: „О, лотосооки, обещанието ти гласеше, че ще караш конете ми и никога няма да се включваш в боя. Защо се застъпваш за мен? Разбирам да ме закриляш, когато съм неспособен да се защитя сам, или пък има опасност да бъда повален, но аз съм тук, изправен в цялата си мощ и с всичките си оръжия. Дори боговете, съюзени с асурите, не могат да ме победят. Защо счете за нужно да действаш така, както постъпи?“

Обикаляйки бавно с колесницата около Бхагадатта, Кришна отговори: „Чуй, безгрешни, какъв е произходът на оръжието, което Бхагадатта хвърли, за да те унищожи. Много отдавна, когато се пробудих от сън в облика си на Махавишну, богинята Земя дойде при мен с молба да й даря благословия. Знаейки, че по това време съм благоразположен да изпълнявам желания, тя каза: «Моля те, дари на сина ми Нарака оръжието Ваишнава. Нека бъде така, че никое същество да не може да го убие.»

Аз отговорих: «Така да бъде, богиньо. Твоят син ще бъде непобедим, закрилян от моето оръжие.» Тогава тя си тръгна, а синът й получи оръжието, което по-късно предаде на Бхагадатта. То е способно да убие всяко създание в трите свята, включително Индра и Рудра. Ето защо заради тебе, Арджуна, аз отклоних оръжието. Сега можеш да убиеш противника си, неумолимият враг на боговете, Бхагадатта, точно както в древни времена аз убих Нарака в една страшна битка.“

Осъзнавайки, че Кришна е спасил живота му, Арджуна устреми поглед към Бхагадатта и бързо го покри със стотици право насочени стрели. Докато Бхагадатта отбиваше нападението, Арджуна вдигна дълго златно копие. Като призова силата на Индра, той го хвърли с цялата си мощ по Супратика. Копието се заби в главата на слона чак до златните пера в края си. Супратика спря насред своя бяг, всичките му крайници се вцепениха. Колкото и да го пришпорваше Бхагадатта, слонът бавно рухна на земята като огромен хълм, разбит от гръмотевица. Докато животното надаваше предсмъртния си вик, Бхагадатта успя да скочи от гърба му.

Още преди обаче да успее да докосне земята, Арджуна изстреля една стрела с острие като полумесец, която разкъса гърдите на Бхагадатта и разсече сърцето му на две. Яркият тюрбан падна от главата му като листо от лотос, чието стъбло е било грубо разтърсено. Бхагадатта се сгромоляса на земята, а гирляндът му от златисти цветя се скъса и разпиля. С разперени ръце и крака той приличаше на паднал от небесата бог, чийто благочестиви заслуги са се изчерпали.

Арджуна обиколи почтително врага си. После обърна колесницата си към армията на Кауравите и се втурна отново в боя.

Тогава двамата братя на Шакуни атакуваха Арджуна с мощни викове. Хиляди конници от Гандхара се носеха зад гърба им. Воините връхлетяха Арджуна, обсипвайки го със стотици стрели. Арджуна хладнокръвно извади две стрели с остриета бръсначи и обезглави двамата принцове. Виждайки това, ужасеният Шакуни нападна Арджуна и призовавайки мистичното оръжие Асура, създаде страшна илюзия, която покри Пандава. Ятагани, железни гюлета, скали, копия, жилещи стрели, сопи, мечове, тризъбци, секири и всякакви други оръжия се сипеха върху Арджуна от всички страни. Нападнаха го свирепи и изгладнели животни, ракшаси, хищни птици и демони. Гъст мрак обви колесницата му; от тъмнината започнаха да го укоряват страховити гласове.

Арджуна повика сияйното небесно оръжие, наречено Готишка, и мракът просветля. Всички илюзии изчезнаха, но тогава се появиха високи вълни от вода, които идваха насреща му. Арджуна бързо освободи оръжието Адитя и пресуши водите. Като видя илюзиите си неутрализирани, Шакуни се обърна и побягна като жалък страхливец. Арджуна застана срещу гандхарските войски и ги изби, както лъв избива дребен дивеч.

Други кауравски воини се впуснаха в схватката; последва общо сражение между двете армии. Юдхищхира оставаше близо до Арджуна, заедно с Дхрищадюмна и Сатяки от двете си страни. Силите на Кауравите бяха разбити от Арджуна и Бхима, които се биеха рамо до рамо като двама разгневени богове.

Абхиманю се биеше с Карна, отнемайки напълно вниманието на могъщия воин, а Дхрищадюмна насочваше оръжията си към Дрона. Докато най-силните бойци се сражаваха, Арджуна удържаше армията на Дурьодхана със стотиците си и хиляди стрели. Бхима се въртеше на краката си като вихрушка, сътворявайки касапница с огромния си боздуган.

Дрона се биеше неистово, ала не успяваше да намери и най-малката възможност да плени Юдхищхира. Той изби много могъщи воини и нанесе страшни опустошения сред войниците, но непобедимият Сатяки пазеше неотклонно Юдхищхира и подпомаган от Дхрищадюмна и панчалийската войска, държеше Дрона надалеч.

Когато слънцето достигна пладне, виждайки, че Кауравите губят боя, Дрона реши да ги прегрупира. Той протръби за отстъпление и събра голямата армия в западния край на полето, където се намираше лагерът им.

Дурьодхана беше гневен: „Защо не изпълни обета си, учителю? Ти не залови Юдхищхира, а Арджуна вилнее необезпокояван по бойното поле. Нима думата ти не струва нищо?“

Дрона усети, че търпението му се изчерпва: „Не ти прилича да се обръщаш с такива язвителни думи към някой, който винаги се старае да ти служи. Безброй пъти съм ти казвал, че никой във вселената не може да победи Арджуна. Той удържа дори триокия Махадева в бой. Сега, когато Юдхищхира знае намеренията ни, той гледа да е добре защитен. Трудно ще бъде да го пленим, но ще направя всичко, което е по силите ми. Клетвата ми, че ще убия един могъщ герой, ще бъде спазена. Сега ще формирам такъв боен ред, през който дори боговете не могат да проникнат. Оцелелите самшаптаки трябва отново да предизвикат Арджуна и да го увлекат към южния край на полето. Тогава ще се опитаме да хванем Юдхищхира в капан. По този начин, дори и да не успеем, ще вземем живота на онзи, който дойде да го защити.“

Дрона се взря в далечината към армията на Пандавите. Ако някой от най-силните им воини паднеше убит, това би ги обезкуражило. Той реши да строи Кауравите в чакравюха, кръгъл боен ред, който най-вероятно щеше да доведе до залавянето на един от пандавските герои, може би дори на Юдхищхира. Единствен Арджуна познаваше тайната на тази формация. Никой друг сред Пандавите не би могъл да й устои или да я разбие. Освен ако Арджуна не бе научил някого. Дрона започна да издава команди; скоро щеше да се разбере дали е така.

15.
Несравнимото могъщество на Абхиманю

След като реши да прегрупира Кауравите, Дрона отиде при Сушарма и каза: „О, Царю, обетът ти все още е неизпълнен. Арджуна без съмнение отново ще приеме предизвикателството ти. Върви и заедно с братята си увлечете този герой на юг, а ние пак ще се опитаме да заловим Юдхищхира.“

Сушарма тръгна незабавно заедно с тримата си останали братя. Оцелелите самшаптаки, тригарти и нараяни ги последваха. Всички тези воини надуха раковините си и завикаха, решени на победа или смърт.

Като видя Сушарма да застава пред него, тръбейки с раковината си и крещейки предизвикателството си, Арджуна се отдели от армията на Пандавите и за пореден път се втурна срещу него. Постепенните маневри го отдалечиха на юг, докато Дрона подреждаше останалите кауравски войски в чакравюха.

Скоро кръговата формация бе образувана, като непобедимите кауравски водачи стояха на ключовите й позиции. Войниците напредваха постепенно към Пандавите. Дурьодхана и братята му стояха в центъра на формацията, подкрепяни от Карна и Крипа. Начело бяха Дрона и неговият син, а зад гърба им — много царе с войските си, разпрострели се в обширен кръг.

Когато Дрона приближи към враговете си, той започна да изстрелва стотици сребропери стрели. Веднага след него гъста вълна от стрели полетя към армията на Пандавите, а наред с тях пики, копия, железни гюлета и бойни брадви. Виковете на воините изпълниха въздуха.

Виждайки, че враговете му са се подредили в непробиваемата формация чакравюха, Юдхищхира се замисли. Единствен Арджуна знаеше как да разбие подобен боен ред. Той бе споменавал за него на братята си, но не им бе разкрил тайната му, която бе научил от Дрона. Юдхищхира си спомняше, че Арджуна бе разказвал как веднъж, когато разговарял със Субхадра за това, Абхиманю бил дочул разговора. Принцът бе единственият им шанс. Юдхищхира го повика и му каза: „Сине, мисля, че освен теб няма никой, който да е способен да разбие бойния ред на войските, които напредват в момента срещу нас. Твоят баща, Кришна и Прадюмна са единствените воини на земята, които знаят тайната за пробива му — а аз разбрах, че ти си четвъртият, който я знае, след като си я чул от баща си. О, храбри принце, Дрона без съмнение желае да проникне сред войската ни чрез тази непробиваема формация. Като предизвика безпорядък, той иска да ме залови. Кажи ми, скъпо дете, можеш ли да пробиеш днес този боен ред?“

Абхиманю стоеше гордо изправен на колесницата си. Облечен в блестяща ризница, стискайки лъка си в ръка, с повяващо се от бриза знаме над главата прекрасният младеж приличаше на могъщ герой сред боговете. Въпреки че бе едва шестнайсетгодишен, той вече бе един от най-великите воини в армията на Пандавите. Но младият герой отговори неуверено на Юдхищхира. „О, Царю, това, което казваш, е вярно. Знам как да разбия бойния ред и да проникна във формацията, но не мисля, че бих могъл да изляза от нея отново навън. Баща ми още не ми е предал това познание. Ще съм като молец, който, подтикнат от гнева си, се хвърля в огъня. Ако настъпи някаква опасност, ще съм като в капан.“

Юдхищхира го увери: „Не се страхувай, силноръки. Братята ми и аз ще бъдем непосредствено зад теб заедно с Дхрищадюмна, Сатяки и всички панчалийци, кекайци, матси и прабхадраки. Ще те пазим от всички страни.“

Бхима, който бе слушал разговора, добави: „Ще те следваме отблизо. Веднъж направим ли пробив във формацията, ще успеем да я разбием.“

Слушайки увещанията на чичовците си, Абхиманю се почувства уверен. Той вдигна меча си и каза високо: „Днес ще постигна нещо, което ще прослави родовете и на майка ми, и на баща ми. Искам да зарадвам баща си и чичо си. Всички ще ме видят — сам потомък на Вришните — как унищожавам вражеските редици. Няма да считам себе си за син нито на Партха, нито на Субхадра, ако някой, с когото се сражавам днес, се измъкне жив или ако не успея да проникна във формацията.“

Юдхищхира благослови принца: „Нека думите ти се сбъднат, о, сине на Субхадра, и нека силата ти нараства с тях. Сега върви, а ние ще бъдем недалеч от теб, подкрепяни от армия, която по нищо не отстъпва на небесните войнства.“

Абхиманю се вгледа в приближаващите Каурави, после нареди на колесничаря си: „О, Сумитра, подкарай конете към дивизиите на Дрона. Ще разбия формацията му, както слънцето разсейва мъглата.“

Сумитра, синът на колесничаря на Кришна, Дарука, препусна напред. Докато колесницата се движеше по бойното поле, той заговори на Абхиманю с безпокойство: „Мой дълг е да те закрилям, о, най-добър сред хората. Обмисли внимателно тежката задача, която пое върху плещите си. Дрона е опитен познавач на всички видове оръжия. Обкръжен е от воини, които още никой не е побеждавал, до един строени в могъщ боен ред. Ти, от друга страна, си дете, отгледано в разкош. Не познаваш суровостта на тежката битка. Това несъмнено ще бъде най-трудното ти сражение.“

Абхиманю се разсмя: „О, колесничарю, кой е Дрона? И кои въобще са всички тези кшатрии с него? Бих се сражавал дори с Индра, възкачен на неговия слон Айравата и заобиколен от всички безсмъртни. Нима тези воини са способни да водят битка дори с част от мен? Аз, чийто вуйчо е всепобеждаващият Вишну и чийто баща е прославеният Арджуна, няма да се разтреперя от страх при вида на никой враг в трите свята. Карай напред, Сумитра! Карай право към Дрона!“

Сумитра се вгледа в стената от вражески воини насреща. С натежало сърце той пришпори конете, покрити със златоткани и сребърни чулове. Колесницата се носеше срещу Дрона, а Абхиманю изстрелваше порои от стрели по него и по воините наоколо му.

Виждайки флага с изрисуваното на него дърво карникара, Дрона разпозна сина на Арджуна. Докато принцът се носеше към Кауравите, той приличаше на млад лъв, нападащ стадо слонове. Дрона раздаде заповеди и започна контраатаката.

Абхиманю внимателно насочваше Сумитра и колесницата му се движеше с подлъгващи маневри ту насам, ту натам, докато достигна един кос ъгъл спрямо редиците на Кауравите. Продължавайки яростно да атакува Дрона, той същевременно обстрелваше и воините, сражаващи се отстрани и в тила му. Когато те бяха повалени, Абхиманю внезапно смени курса надясно. Зашеметявайки Дрона със стотици стоманени стрели, той препусна покрай него и се вряза във формацията под изумените погледи на Кауравите.

Последва страшен сблъсък, докато останалите редове на формацията се разпръснаха. Битката между принца и гъсто строените ескадрони приличаше на водовъртежите при срещата на Ганг с океана. Огромен брой воини на слонове, конници, воини на колесници и пехотинци се струпаха около Абхиманю, ревейки ликуващо.

Синът на Субхадра започна да поваля противниците със стрелите си. Той препускаше сред враговете като вихър. На Кауравите им се струваше, че се сражават със стотици Абхиманю. Под звуците на различни музикални инструменти, възгласи: „Убий го!“ „Сражавай се с мен!“ и „Къде отиваш?“ се смесваха с бойни викове, тътен на тетива и сблъсък на оръжия. Писъците на слоновете, ревът на воините, звънтенето на украшенията и грохотът от колелата на колесниците се сливаха, създавайки оглушителна и объркваща глъч, която караше косите на всички да настръхват.

Абхиманю препускаше, избивайки кауравските воини с хиляди. Бързината и пъргавостта му бяха несравними. Воините, които излизаха насреща му, приличаха на молци, влитащи в пламък. Абхиманю бързо покри земята с трупове на убити воини, както свещенослужителят разстила трева куша по време на жертвоприношение. Силни, мускулести ръце, украсени със златни гривни, падаха отсечени, все още стискайки оръжията. Други ръце лежаха с разтворени длани, подобни на петглави змии, разпилени от Гаруда. Красиви глави, украсени с изящни шлемове и помазани с най-отбрани парфюми, се търкаляха в пръстта като зрели плодове, паднали от дърветата.

Веднъж проникнал в кауравската вюха, синът на Арджуна посичаше всички наоколо. Никой от враговете му не успяваше да насочи оръжията си към него, толкова бързи бяха движенията му. Стрелите му летяха като порои златисти слънчеви лъчи. Той поваляше огромни слонове с ездачите им, разпилявайки броните и сбруите им. Конници падаха от седлата, убити от стрели, които пронизваха целите им тела. Конете им се вдигаха на задни крака от страх и рухваха, улучени от неумолимите стрели на Абхиманю. Животните лежаха, потънали в кръв, с изцъклени очи и увиснали езици.

Изпращайки хора и животни в блажените сфери на загиналите герои, Абхиманю препускаше насам-натам, надавайки страшни бойни викове. Докато демонстрираше различни маневри, кауравските герои си мислеха колко е прекрасен и викаха от възхищение. Въпреки всичките им усилия да насочат оръжията си към него, те не откриваха и най-малък пробив в защитата му. Вместо това, който го доближеше, получаваше десетки от неговите бързи стрели.

Кауравите приличаха на армията на асурите, разбита от Сканда. Синът на Субхадра се носеше безстрашно и бързо сред тях, оставяйки гибелна следа. Хиляди от кауравските воини захвърлиха оръжия и побягнаха от боя. Изоставяйки ранените си роднини и приятели, те тичаха като луди на всички страни. Слонове се втурваха с писъци, бързи коне галопираха надалеч от Абхиманю, скачайки над повалените войници, които изпълваха просмуканата с кръв земя.

Дурьодхана побесня. Без да мисли за собствената си безопасност, той се нахвърли върху Абхиманю с вик. Виждайки това, Дрона се разтревожи и извика на воините наоколо: „Спасете царя!“ Ашватхама, Крипа, Карна, Шакуни, Шаля и още дузина герои, се насъбраха около Абхиманю. Младият принц потъна в гъст порой от стрели. Въртейки се на терасата на колесницата си, той ги контрираше със своите, докато Сумитра изведе колесницата изпод тях. Младият воин прониза всеки един от нападателите с острите си стрели, които бе трудно да бъдат проследени в полет.

Тогава кауравските воини нападнаха Абхиманю от всички страни. Стрели го обсипваха с хиляди, но принцът или ги парираше, или ги избягваше ловко. Някои от остриетата преминаха през защитата му и пронизаха ризницата му, но той не трепна. Прицелвайки се внимателно, Абхиманю изстреля дузина стрели, които разтрошиха колесницата на цар Ашмака, могъщ съюзник на Кауравите. С още шест стрели уби четирите коня на царя, колесничаря му и самия цар.

Като видяха убития монарх, кауравските войници се обърнаха и побягнаха. Дурьодхана и Карна се биеха рамо до рамо, изстрелвайки порои стрели по Абхиманю. Понасяйки ги както планината понася дъждовете, Абхиманю бързо атакува Карна с една могъща стрела, която успя да прониже бронята му. Тя го улучи в рамото, забивайки се дълбоко в плътта му. Карна се олюля от болка като хълм при земетресение и падна в безсъзнание.

Тогава Абхиманю зашемети Дурьодхана с шестнайсет стрели и продължи, като уби още четирима царе, подкрепящи Кауравите. Шаля и Ашватхама го нападнаха едновременно от двете страни. Проявявайки бързината и ловкостта на баща си, Абхиманю се прицели със стоманеновърхите си стрели в Шаля, карайки го да залитне в колесницата си. След като го улучи, Абхиманю се обърна и изстреля още дузина стрели по Ашватхама. Силата им разтърси сина на Дрона и той се сви на терасата на колесницата си.

Все повече и повече от Кауравите, сражаващи се с Абхиманю, побягваха. Само най-могъщите герои се осмеляваха да останат срещу него, но дори те бяха победени от ожесточената му атака. Докато се носеше на блестящата си колесница, сиддхите и чараните го славеха от небесата. Кауравите също му се възхищаваха, чувствайки едновременно страхопочитание и гняв, докато бяха отблъсквани от несравнимите му бойни умения.

Абхиманю погуби хиляди Каурави — всекиго, който се изпречеше пред него. По-малкият брат на Шаля, Мадра, виждайки брат си ранен от Абхиманю, се втурна гневно насреща му. Той хвърли по принца дванайсет пламтящи копия, но Абхиманю ги съсече на парчета и нападна Мадра с дългите си стрели, които разбиха колесницата му и отсякоха ръцете, краката и главата му едновременно. Докато Мадра падаше мъртъв от колесницата си, хилядите воини от неговата армия се нахвърлиха разярено върху Абхиманю. Извиквайки имената си, както нападаха, те крещяха: „Няма да се измъкнеш жив днес, дори това да коства собствения ни живот!“

Синът на Субхадра посрещна атаката им със смъртоносни порои стрели, призовавайки небесните оръжия, които бе получил от баща си и вуйчо си. Лъкът му наподобяваше изпепеляващото лятно слънце, докато ожесточено изстрелваше стрелите си с остриета като подкови и като телешки зъби по кауравските воини и ги разкъсваше. С безпогрешните си стрели, с оформени като полумесец глави, Абхиманю осакатяваше безмилостно враговете си. Той се врязваше в дивизиите им, без никой да може да го спре, разпръсквайки ги както слънцето разсейва мъглата.

Дрона не успяваше да скрие възхищението си от сина на Арджуна. Дурьодхана се бе приближил към него и учителят му каза: „Само виж, Царю, как този млад принц атакува редиците ни, радвайки приятелите и близките си. Не мисля, че има стрелец с лък, равен на него. Той без съмнение би могъл да унищожи цялата ни армия, ако пожелае.“

Дурьодхана се разгневи, но въпреки това се усмихна и каза на Карна, който бе спрял край него: „Ясно е, че учителят е привързан към сина на Арджуна. Защо иначе не го убива? Никой не би могъл да устои на разгневения Дрона, когато стои изправен с оръжията си в боя. Той щади този млад воин от обич към Арджуна. Под закрилата на Дрона Абхиманю на воля проявява храбростта си. Е, часът му удари. О, Карна, не губи време и убий този високомерен младеж. Срази го веднага!“

Духшасана чу думите на брат си и отговори: „Остави го на мен. Ще го убия пред очите на Пандавите. Когато научат, че съм убил момчето им, Кришна и Арджуна със сигурност ще отидат в обителта на прадедите. Несъмнено целият им род ще бъде завладян от мъка и ще ги последва. Пожелай ми успех, о, Царю. Сега ще предизвикам дръзкия син на Субхадра.“

Духшасана се втурна срещу Абхиманю със силен вик. Той изстреля дъжд от стрели, украсени с пера от ястреб, които покриха колесницата му. Младият принц се усмихна, като разпозна противника си, и пусна срещу него две дузини стрели. Неспособен да понесе атаката му, Духшасана усили силата на собственото си нападение. Той хвърляше по Абхиманю копия и изстрелваше стрели, които проблясваха ярко, докато летяха. Принцът контрираше оръжията и отвръщаше с още по-голям брой от своите. И двамата воини демонстрираха различни маневри с колесниците си, проявявайки умения, които радваха наблюдаващите. Кауравите свиреха на всевъзможни музикални инструменти и ликуваха, докато Духшасана засилваше атаката си над Абхиманю.

Удържайки нападенията на противника си, Абхиманю му извика: „Какъв късмет, че виждам срещу себе си един жесток, суетен и безнравствен воин — такъв, който винаги се хвали със собствената си храброст и познава само греховните дейности. С каква радост пронизваше ти Юдхищхира и Бхима с жестоките си думи! Плати сега за това престъпление, о, порочни! Страдай заради греха, че дърпаше за косата безгрешната Драупади! Пожъни фаталните плодове на невежеството си, на насилието и скъперничеството си и на тормоза над другите. Сега ще те накажа безмилостно пред очите на всички тези воини и по такъв начин ще се избавя от гнева, който изпитвам към теб.“

Само за секунди Абхиманю постави сияйна златна стрела на лъка си и я изстреля с цялата си мощ. Тя се заби дълбоко в рамото на Духшасана, който изпусна лъка си. Абхиманю го улучи с още двайсет и пет стрели, горящи като огън. Пронизан в ръцете и гърдите, Каурава се преви от болка и загуби съзнание. Колесничарят му бързо го отнесе надалеч от боя.

Като видя, че Духшасана е сразен, Карна излезе напред да предизвика Абхиманю, но и той не успя да победи младия воин. Абхиманю постепенно го накара да отстъпи с дузините си стрели. Със съборено знаме и разбита ризница, Карна отстъпи и се оттегли от боя. Няколко от синовете на Адхиратха, които Карна приемаше за родни братя, го поддържаха. Един от тях се втурна разгневен срещу Абхиманю, обсипвайки го със стотици стрели и надавайки бойни викове. Абхиманю се обърна към импулсивния воин. Младият принц, чийто ум не познаваше злоба, уцели брата на Карна с трийсет мощни стрели. Той събори флага, уби конете и разби колелата на колесницата му. Докато противникът отвръщаше на атаката, Абхиманю отсече главата му с една стрела с острие като полумесец.

Кауравските войски извикаха печално. Никой от тях не бе способен да се изправи срещу Абхиманю, който стоеше сред полето като пламтящ жертвен огън. Младият герой наду раковината си и започна да препуска сред Кауравите, изстрелвайки смъртоносни стрели във всички посоки. Той изби хиляди мъже, сражавайки се вътре в кръговата формация.

Юдхищхира, Бхима, Накула, Сахадева, Дхрищадюмна, Друпада, Вирата и останалите водачи сред Пандавите бяха гледали как Абхиманю се врязва сред Кауравите. Когато бе влязъл във вюхата като слон, проникващ през горски шубрак, той бе оставил широк пробив във външните редици. Пандавите бързо се бяха втурнали в пробива с намерението да последват Абхиманю вътре във формацията.

Тогава внезапно Джаядратха излезе напред и предизвика Пандавите. Заставайки между тях и разбитата вюха, царят на Синдху ги обстреля всичките с безброй стрели. Със силата на благословията на Шива Джаядратха се биеше неустрашимо и успя да възпре и четиримата Пандави. Както гласеше благословията, Джаядратха не се сблъска с Арджуна, който се сражаваше със самшаптаките далече встрани на бойното поле. Братята на Арджуна не успяха да победят Джаядратха, докато бързаха да последват Абхиманю.

Пандавите бяха изумени. Без да знаят за благословията, те се удивиха на способността на Джаядратха да ги удържи. Макар пандавските воини да насочваха срещу него оръжията си, те не успяваха дори да го достигнат. Докато се опитваха да минат покрай Джаядратха, Кауравите се преподредиха. Пандавите гледаха безпомощно как чакравюхата затваря в капана си Абхиманю.

Десетки могъщи кауравски герои се притекоха на помощ на Джаядратха, възславяйки могъществото, с което бе удържал Пандавите. Започна битка по външния кръг на кауравската формация, докато Абхиманю нанасяше опустошения отвътре. Изправени пред непроходимите редици от воини, Пандавите не виждаха начин как да достигнат до сина на Арджуна.

* * *

Вътре във формацията Дурьодхана ставаше все по-неспокоен. Изглежда никой не бе способен да спре Абхиманю. Който и да излезеше насреща му или бе незабавно убиван, или принуден да се оттегли. Той бе победил всички велики кауравски герои, включително Карна, Крипа, Ашватхама, Шаля, Критаварма и Бахлика. Самият Дурьодхана бе изранен от стрелите му и дори Дрона явно не можеше да го възпре.

Докато Дурьодхана гледаше как Абхиманю профучава сред редиците му като кълбовидна мълния, изпепеляваща всичко по пътя си, Шакуни каза: „Няма да можем да убием този принц по честен начин. Измисли друго средство да го направим, Царю. Всички ние заедно трябва да го нападнем, преди да ни е унищожил до крак.“

Като чу предложението, Карна се обърна към Дрона: „Учителю, кажи ни как да убием Абхиманю.“

Дрона гледаше младия воин с почит и възхищение: „Някой от вас видя ли каквато и да било слабост в този принц? Макар всички да го атакувахте, не намерихте и най-малкия пропуск в самоотбраната му. Всъщност всичко, което се виждаше, бе неговият въртящ се лък, винаги опънат в кръг, изстрелващ пламтящи стрели. Този убиец на вражески воини ми носи неизразима радост, въпреки че поразява крайниците ми с острите си стрели. Не виждам никаква разлика между него и славния му баща.“

Нетърпението на Карна нарастваше, докато слушаше възхвалата за Абхиманю. Гласът му отекна отново: „Брамине, аз също бях ранен от това момче. Единствено верността ми към кшатрийския дълг ме задържа на полесражението. Той почти успя да убие самия цар и продължава да избива армията ни. Моля, кажи ни как можем да го спрем.“

„Абхиманю е доблестен и предан — отговори Дрона. — Той е могъщ и е обучаван както от Арджуна, така и от Кришна. Арджуна му е показал как да си поставя непроницаема броня. Никой от нас не е способен да го повали.“

Дрона наведе глава, когато продължи: „Има обаче начин, по който можем да го победим. О, Карна, слушай внимателно. Ако успееш да счупиш лъка му, да скъсаш юздите на конете и да разбиеш колелата на колесницата му; и ако същевременно Критаварма убие конете, а Ашватхама колесничаря му, тогава Крипа, царят и аз ще го атакуваме. Може би ако и шестимата го нападнем едновременно, ще успеем да го победим.“

Дрона знаеше, че съветът му не отговаря на кшатрийските закони за бой, но изглежда нямаше друга алтернатива. В крайна сметка, като главнокомандващ на Кауравите негов дълг бе да защитава армията с всякакви възможни средства. С натежало сърце Дрона подготви атаката над Абхиманю заедно с другите петима Кауравски водачи. Те обкръжиха принца и Карна счупи лъка му. Тогава Критаварма уби жребците, а Ашватхама колесничаря му. Докато Дрона и Крипа го нападаха отпред, Дурьодхана го атакува в гръб. След като конете му бяха убити, Абхиманю скочи от неподвижната колесница, стиснал меча и щита си. Въртейки оръжието си с ослепителна бързина, той посичаше летящите насреща му стрели.

Шестимата Каурави го притискаха все по-близо, докато той отбиваше атаките им с меч и щит. Осъзнавайки, че се намира в капан, Абхиманю внезапно скочи високо във въздуха и чрез мистичната си мощ остана в небето. Златната му ризница блестеше на следобедното слънце и той приличаше на огромен орел, реещ се из въздуха. Той показа различни движения, познати като Коришка, въртеше се и размахваше сияйния си син меч. Под него кауравските войници тръпнеха от страх, очаквайки го да се спусне върху тях всеки миг.

Дрона вдигна очи нагоре и се прицели в меча на Абхиманю. С една остра като бръснач стрела той откъсна острието от ръкохватката. В същото време Карна разби щита му с четири бързи стрели. Абхиманю се спусна обезоръжен от небето и вдигна едно колело от колесница. Спомняйки си как Кришна се бе втурнал срещу Бхишма, грабнал такова колело, той се втурна към Дрона. Облян в кръв, с развети от вятъра дълги коси, с покрито от прах красиво лице, принцът беше прекрасен, докато тичаше с вдигнатото над главата си колело. Въпреки че бе останал без оръжие и да бе многократно превъзхождан числено, синът на сестрата на Кришна не показваше никакъв страх.

Когато Абхиманю приближи към Дрона и Крипа с обрамченото в стомана колело, те го разбиха на хиляди парчета със стрелите си. Принцът взе един тежък боздуган, който лежеше захвърлен край него, и се завтече срещу Ашватхама, въртейки оръжието над главата си. Като го видя да връхлита към него като триокия Шива в края на епохата, Ашватхама скочи от колесницата си. Тъкмо бе докоснал земята, боздуганът на Абхиманю се стовари като пламтяща мълния и разби колесницата на трески, убивайки конете и колесничаря.

Със стърчащи от всички части на тялото си стрели, Абхиманю се въртеше навред, размахвайки боздугана си. Само за минути той погуби брата на Шакуни, Каликея, заедно с осемдесет от последователите му. След това уби десет воини на колесници, дузина слонове и петдесет воини от Кекая. Синът на Духшасана, Дурджая, препусна на колесницата си към принца. Абхиманю бързо стовари боздугана си и уби четирите коня на Дурджая, поваляйки ги на земята. Дурджая успя да отскочи, взимайки собствения си боздуган. Като се приземи недалеч от Абхиманю, той изрева предизвикателно към него.

Абхиманю се спусна право срещу него. Двамата се сражаваха разгневени, удряйки се един друг с боздуганите си, които кънтяха като гръмотевици. Накрая, с едно въртеливо движение, те се удариха едновременно по главите и паднаха в безсъзнание на земята.

След малко Дурджая се изправи и отново вдигна боздугана си. Абхиманю, изтощен от дългата битка срещу толкова много противници, бавно се повдигаше на лакти. Докато се опитваше да се изправи на крака, Дурджая го удари по главата с цялата си сила. Смазан от удара, пред погледите на Кауравите, Абхиманю падна безжизнен по гръб с разперени ръце и крака.

Докато се опитваше да се изправи на крака, Дурджая го удари отгоре по главата с цялата си сила.

Дрона и останалите водачи на Куру наобиколиха поваления принц. Той приличаше на див слон, убит от ловци. Хиляди войници се струпаха около него, гледайки го сякаш бе горски пожар, потушен, след като е изпепелил джунглата през жарко лято, или буря, утихнала, след като е унищожила безброй дървета. Абхиманю лежеше с умиротворено изражение на красивото си лице, а червените му очи бяха взрени в небето. Дори в смъртта си той бе сияен и прекрасен като пълна есенна луна.

Кауравите зареваха от радост. Непобедимият им противник накрая бе повален. Те затанцуваха из полето, размахвайки оръжията си. Изпълнени с облекчение пред отминалата опасност, войниците се прегръщаха един друг и високо се смееха.

В небето много риши и сиддхи гледаха надолу към принца, който им приличаше на пълна луна, спуснала се от висините. Надавайки скръбни викове, те възкликнаха: „О, уви! Нападнат едновременно от шестима Каурави махаратхи, сега героят лежи убит. Колко нечестно е това!“

Навсякъде около Абхиманю се виждаше пълно унищожение. Безброй хора и животни лежаха убити сред разбити колесници, разхвърляни оръжия, брони и украшения. Полето бе съвсем непроходимо, препълнено с мъртви и умиращи. Ръце, крака и глави се търкаляха наоколо в окървавена маса. Полесражението изглеждаше ужасяващо, всявайки страх в сърцата на страхливите.

Слънцето бе достигнало западния хоризонт тъкмо когато убиха принца. Радостни, кауравските войски се оттеглиха от бойното поле, оставяйки Абхиманю да лежи сред сечта, която сам бе сътворил.

Като чу ликуването на Кауравите, Юдхищхира разбра какво се е случило. Още щом видя как Джаядратха удържа него и братята му, той бе започнал да се страхува от най-лошото. Страховете му се потвърдиха, когато вестта за смъртта на Абхиманю достигна до него. Той си помисли за Арджуна, който още се биеше срещу самшаптаките, но скоро щеше да се върне. Какво ли щеше да каже, като разбере, че младият му син бе изпратен сам вътре в чакравюхата? Юдхищхира потрепери. Защо бе допуснал принцът да тръгне? Само защото се боеше сам да не бъде заловен, той бе причинил смъртта на Абхиманю. Обръщайки се към останалите си братя, Юдхищхира промълви: „Смелият син на Субхадра, който никога не напуска битка, е убит. Сега детето е на небето. След като унищожи безброй воини, той последва пътя им. Не се съмнявам, че момчето, което бе равно по сила на Кришна и Арджуна, е достигнало великолепните дворци на Индра.“

Макар сам да скърбеше, Юдхищхира се стараеше да утеши братята и придружителите си: „Не бива да тъгуваме за този герой, който извърши храбри подвизи. Той със сигурност е достигнал райската обител на праведните, която добродетелните хора винаги търсят.“

Пандавите се оттеглиха покрусени. Докато влизаха в шатрата, те пристъпваха тежко. Свлякоха се по местата си, забили поглед в земята. Юдхищхира ридаеше: „Тъй като искаше да ме зарадва, принцът проникна във формацията на Дрона като лъв, влизащ в обор с крави. Той накара най-добрите воини на Куру, които владееха до съвършенство оръжията, да се оттеглят от битката. След като прекоси подобния на океан боен строй на Кауравите, убивайки много от героите им, племенникът на Кришна се отправи към отвъдния свят. Как ще мога въобще да погледна Арджуна или нежната Субхадра, които сега са лишени от любимия си син? Какви безсмислени, несвързани и неоправдани думи ще кажа на Кришна и Арджуна, когато се върнат?“

Юдхищхира се хвана с две ръце за главата: „Мислейки единствено за собствената си безопасност, аз изпратих това дете в боя. Колко ужасно оскърбих Субхадра, Арджуна и Кешава! Неинтелигентният човек преследва полза само за себе си, без да вижда болезнените резултати, които ще последват. Така скъпернически постъпих и аз, нехаейки за това, което ще се случи. Как можах да изпратя това дете, заслужаващо всякакъв разкош и грижи, в страшната битка? Сега той лежи убит на студената земя. И ние също скоро ще го последваме, съкрушени от изгарящия от скръб поглед на Арджуна.“

Воплите на Юдхищхира изпълваха шатрата. Всички присъстващи царе и воини също плачеха. Абхиманю бе голям любимец на всички. Въпреки че бе едва шестнайсетгодишен, той не се бе поколебал да последва баща си във войната. С непринудения си и жизнерадостен нрав, той бе станал скъп на всички.

„Въпреки че е син на онзи, който може да си осигури закрилата на небесните войнства, все пак той падна убит. Кауравите сега наистина би трябвало да се страхуват. Изпълнен с ярост от несправедливото убийство на сина си, Арджуна ще ги избие до крак. Скоро порочният Дурьодхана ще види унищожени войските си и сам ще загине от мъка. Уви! След като видях несравнимия Абхиманю да лежи на земята, аз вече не мога да се зарадвам нито на победа, нито на царство, нито дори на самото безсмъртие!“

Докато Юдхищхира ридаеше, внезапно в шатрата влезе Вясадева. Юдхищхира се овладя и стана да посрещне мъдреца. Той го почете заедно с братята си и го настани на изящно кресло сред тях.

Когато Вясадева седна удобно, Юдхищхира каза: „О, велики мъдрецо, синът на Субхадра бе убит в боя от няколко коварни стрелци, които го заобиколиха от всички страни. Той бе просто дете, а бе погубен в сражение с многочислено превъзхождащи го врагове. Желаейки да ни стори добро, младият принц проникна във вражеската войска, но бе вкаран в капан и безмилостно убит, докато царят на Синдху ни удържаше надалеч. О, уви! Каква нетърпима мъка разкъсва сърцето ми!“

Вясадева нежно отговори: „О, Царю, синко, ти притежаваш изключителна мъдрост и не бива да се измъчваш така. Хората като теб никога не се объркват от страданията. Храбрият Абхиманю е отишъл във висшите сфери, след като е убил безброй врагове. Подвизите му надминават крехката му възраст и той се е сдобил с неувяхваща слава. Защо тъгуваш? О, Юдхищхира, никое същество не може да превъзмогне закона на смъртта. Смъртта отнася богове, гандхарви, данави и всички други, без никого да пропусне.“

Успокоени от присъствието на Вясадева, Пандавите слушаха утешителните му думи. Когато той замълча, Юдхищхира каза: „Толкова много от земните царе сега лежат, лишени и от гордост, и от власт. Устремени към битката и пълни с надежди за победа, те паднаха в огъня на неприятелския гняв и сега лежат неподвижни на земята. Пред лицето на такова клане започваме да се питаме за смисъла на смъртта. О, мъдри светецо, защо смъртта отнася хората? Откъде идва смъртта? Обясни ни това, моля те, дядо.“

Вясадева затвори очи. Въпреки че бе отслабнал и покрит с прах от постоянните си въздържания, той блестеше с мистично сияние, излъчващо се от него като лунна светлина. Седнал с кръстосани крака на скъпоценното си кресло, светецът приличаше на тъмен бисер, инкрустиран в злато. Той започна да разказва древната история за идването на смъртта в този свят и как Брахма първи я сътворил. После мъдрецът разказа на Пандавите за много царе в историята на света, които се бяха предали пред смъртта, въпреки че бяха извършвали аскетизъм и благочестиви дела.

След като спомена всеки един от мъртвите царе и описа жертвоприношенията и добродетелните дейности, които бяха извършвали, Вясадева заключи: „Щом дори такива хора е трябвало да умрат, всеки от тях далеч превъзхождащ принца по благочестие, не бива да скърбите за Абхиманю. Отдавайки живота си в боя, той е постигнал земите, в които отиват само онези, които извършват най-великите жертви. Там той ще пребивава в несвършващо блаженство. Никаква земна радост не ще го привлече надалеч от мястото, където се намира сега, Царю. Той сияе като полубог в прекрасно ново тяло. По-скоро трябва да скърбим за тези, които все още са живи, отколкото за онези, които са постигнали такъв край.“

Вясадева увещаваше Юдхищхира да бъде твърд и да завърши войната. Скръбта не води до нищо друго освен да изтощи силите на онези, които й се отдават. Мъдрецът завърши: „Знай, че това е така, скъпи сине. Изправи се и бъди силен. След като чу за смъртта и за славния край на Абхиманю, стига вече рида и бъди твърд в изпълнението на дълга си.“

Юдхищхира попита светеца как Джаядратха бе успял да удържи него и братята му и Вясадева му разказа за благословията на Шива: „Ето как този слаб цар бе способен на такъв смайващ подвиг. Ако не беше той, щяхте да последвате принца и да спасите живота му. Но съдбата е всемогъща, Царю. Няма човек, способен да промени хода й. Като знаеш това, събери сили и изпълни поверения ти от Бога дълг. Не се съмнявай, че неразгадаемата Божия воля е единствено за благото на света. Ако просто следваш тази воля, ще разбереш всичко, когато му дойде времето.“

Вясадева се изправи и се сбогува с Пандавите, а после изчезна. Юдхищхира бе утешен, но все още се тревожеше как ще съобщи вестта на Арджуна. Той щеше да се върне всеки миг. Никой нямаше да се осмели да му каже за смъртта на сина му, докато не влезеше в шатрата. Щяха да оставят това на Юдхищхира. Царят погледна празното кресло на Абхиманю, на което сега бе простряно знамето му. После, дишайки тежко, се взря в платнището на входа, което плющеше на вечерния вятър.

16.
Страшният обет на Арджуна

Когато слънцето залезе, Арджуна помоли Кришна да кара обратно към лагера. След като изби хиляди самшаптаки, той слезе от колесницата си и заедно с Кришна поднесе молитви на Сандхя, богинята на здрача. После двамата приятели се качиха на колесницата и поеха през сгъстяващия се мрак към шатрата на Юдхищхира. Докато пътуваха, Арджуна внезапно усети необяснима тревога. Той каза: „О, Говинда, защо ме връхлитат лоши предчувствия? Защо гласът ми трепери? Виждам страшни поличби навсякъде около себе си, ръцете и краката ми отмаляват. Боя се, че се е случила страшна беда. Дано всичко да е наред с царя, моя почитаем по-голям брат и със съюзниците му.“

След като бе управлявал цял ден умело колесницата сред битката, Кришна отговори: „Като гледам всички тези избити Каурави, мисля, че всичко би трябвало да е наред с братята ти и с министрите. Не се поддавай на лоши мисли. Вероятно се е случило нещо не толкова страшно.“

Все още разтревожен, Арджуна се опита да приеме думите на Кришна. Той не каза нищо, докато колесницата се носеше през полето. Мислеше си за Дрона. Учителят възнамеряваше да плени Юдхищхира. Дали не беше успял? Арджуна потрепери при тази мисъл. Ако нещо се бе случило на Юдхищхира или на някой от братята му, той нямаше да може да си го прости. Дори да беше среднощ, щеше да предизвика цялата кауравска армия да излезе на бой и щеше да избие и последния войник.

След около час стигнаха до лагера. Когато влязоха в него, Арджуна се огледа наоколо си и каза: „О, Джанардана, не чувам благоприятните звуци на барабани и други музикални инструменти да ознаменуват победата ни. Бардовете и певците не пеят песни, описващи успеха ни. Всички обръщат лицата си, като ме видят. Никой не идва да ме поздрави както обичайно. О, Мадхава, дали всичко е наред с братята ми? Като гледам хората ни толкова нещастни, умът ми се тревожи. Дали Друпада е добре? Да не би пък владетелят на Вирата да е сполетян от нещастие? Какво се е случило с воините ни, кажи ми, притежателю на неувяхваща слава?“

И тогава Арджуна започна да се досеща за истината. Абхиманю винаги го посрещаше, когато се връщаше в лагера, но днес принцът не идваше. По пътя той бе дочул от някакви войници, че Дрона бил формирал чакравюха. Арджуна знаеше, че има само двама воини на бойното поле, способни да разбият тази формация — Абхиманю и той самият.

Стигайки до царската шатра, Арджуна слезе от колесницата и влезе, а Кришна вървеше до него. Вътре видя братята си да седят с наведени глави. Никой не промълви и дума. Не можеха да издържат на погледа му и с неудобство се местеха на креслата си.

Тогава Арджуна видя празното място на сина си. Сърцето му спря. Той приближи до Юдхищхира и се поклони в нозете му, а като се изправи, се взря в отчаяното лице на брат си: „Царю, блед си. Виждам и че Абхиманю го няма, нито пък някой ми казва нещо за поздрав. Чух, че днес Кауравите се били подредили в чакравюха. Освен Абхиманю, никой не би могъл да проникне в тази формация в мое отсъствие, но той не знаеше как да излезе от нея. Да не би да си поискал от сина ми да влезе в този страшен боен ред? Да не би този яростен стрелец с лък, убиец на вражески герои, след като се е врязал сред редиците на врага и е погубил хиляди, сам да е отишъл в обителта на Смъртта?“

Арджуна зарида. Падайки на колене, той проплака към Юдхищхира с печален глас: „Кажи ми как е паднал, той, който имаше силни ръце и червеникави очи, който се роди в семейството ни като лъв на планински склон и който приличаше на самия Индра? Как бе убит в боя?“

Арджуна видя насълзените очи на Юдхищхира. Собствените му очи плувнаха в сълзи, когато разбра, че онова, от което най-много се бе боял, бе истина. Мълчанието на Юдхищхира го потвърждаваше. Поемайки си дълбоко дъх, Арджуна се бореше да овладее ума си. Главата му падна върху коленете и той захлипа. След няколко минути вдигна поглед и продължи със сподавен глас: „Кои са тези безумци, подтиквани от злата си съдба, които са се осмелили да погубят сина ми? Как този млад мъж, подобен на благородния Кришна по храброст, великодушие и познаване на Ведите, е бил убит? Ако не видя този герой, който е самата ми душа, любимецът на Кешава, и толкова обичан от сестрата на Кришна, тогава и аз ще бъда гост в обителта на Ямараджа. Не видя ли него, кроткия принц, чиято реч е приятна, а делата добри, който е с къдрави тъмни коси, очи на млада газела, походка на гневен слон и плещи на могъщ лъв, веднага ще поема към безпределните земи на Смъртта.“

Кришна стоеше до Арджуна и обви с ръка раменете му. Пандава хлипа високо известно време, описвайки многото качества на сина си. Братята и приятелите му седяха безмълвни, със сърца, разкъсвани от мъка, докато той продължаваше:

„Въпреки че бе по-млад от мен, този герой ме превъзхождаше. Бе добродетелен, признателен, покорен към по-старшите и винаги копнеещ да прави добро. Себеовладян и безгрешен, той вървеше единствено по пътя на благочестието и истината. Бе верен и предан, служейки на Бога с всичките си дейности. В бой никога не атакуваше пръв, нито пък нападаше безпомощен противник. Бе ужас за враговете и убежище за приятелите си. Как е възможно такъв воин да бъде убит?“

Арджуна падна на земята, неспирно зовейки името на сина си. Като се овладя с трудност, той каза: „Днес моят син лежи на голата земя като изоставен, макар винаги да го обграждаха най-красиви жени. Той, за когото преди се грижеха слуги и бардове възпяваха славата му, сега е заобиколен от чакали и лешояди. Лицето му, което заслужава да бъде засенчвано с царски слънчобрани, сега е покрито с прах и кал. Уви! Какъв нещастник съм, че те изгубих и какви щастливци са боговете, които те спечелиха. Сега със сигурност Ямараджа, Индра, Кувера и Варуна те посрещат като скъп гост и правят приготовления да те почетат.“

Арджуна вдигна поглед към Юдхищхира, който гледаше брат си със състрадание. С кървавочервени очи и обляно в сълзи лице, Арджуна попита: „Моля те, кажи ми, о, най-добър сред хората, нали синът ми е в рая? Дали е трябвало да се сражава сам срещу много герои и да даде живота си, след като ги е избил с хиляди? Сигурно си е мислел за мен. Атакуван от злия Дурьодхана, от Дрона, Карна, Крипа и останалите, той сигурно си е казвал: «Баща ми ще ме спаси.» Може би всички тези безмилостни воини са го повалили, докато ме е призовавал за помощ. А може пък, тъй като е заченат в утробата на принцесата на Вришни, да не е викал така.“

Арджуна се самообвиняваше. Как се бе оставил да бъде отдалечен от основната битка? Очевидно Дурьодхана бе измислил този план, изискващ отсъствието му. Как не го беше прозрял? Да беше, Абхиманю все още щеше да е жив. Без да мисли за сигурността на близките си, той се бе втурнал в битката от жажда за слава. И сега синът му бе мъртъв.

Арджуна простена: „Явно сърцето ми е направено от камък, щом не се пръска на парчета. Но то със сигурност ще се разкъса, щом чуе воплите на Субхадра и Драупади. Какво ще кажа на тези нежни жени? Как бих могъл да им съобщя, че Абхиманю сега лежи на голата земя, потънал в собствената си кръв? И какво ще кажа на Уттара, вярната му и красива съпруга? Кауравите могат да ликуват само докато не съм се върнал на бойното поле. Заради това, че убиха сина ми, те ще страдат така, както аз страдам сега.“

Арджуна се обърна към Кришна: „Защо не ми каза какво става днес, о, Мадхава? Несъмнено тогава на мига щях да изпепеля жестоките Каурави. Как са могли да насочат смъртоносните си стрели срещу такова крехко момче, нападайки го в мое отсъствие? Той не е имал никакъв закрилник сред тези зли хора. Как можа да позволиш това, Кришна?!“

Кришна утеши приятеля си с мъдри думи: „Не се поддавай на скръбта. Това е неизбежният край на героите, които никога не си помислят за отстъпление. Онези, които познават Ведите, казват, че това е най-висшата и най-жадувана цел за един кшатрия, който знае дълга си. Героите винаги копнеят за такъв край. Няма по-добра смърт за един воин от тази да падне в бой, докато се сражава с неприятелите си. Несъмнено Абхиманю е достигнал земите, където отиват само най-праведните хора. Не ридай, защото потапяш братята и приятелите си в скръб. Ти сам знаеш всичко това и ти подобава да утешиш близките си в подобен тежък час. Овладей се и се освободи от мъката си.“

Арджуна бавно се обърна към Юдхищхира: „О, господарю на земята, кажи ми как точно бе убит лотосоокият ми син.“ Гласът му бе станал леденостуден. Мъката му отстъпваше място на непосилен гняв. „Как се сражава той със злите ни врагове? Ще ги унищожа до един заедно с всичките им слонове, коне и колесници. Защо, братко, самият ти не стори това? Как така убиха сина ми, след като ти, Бхима, близнаците и толкова много герои бяхте там? Със сигурност до един сте лишени от храброст. Пред самите ви очи са убили момчето ми!“

Арджуна се втренчи в празния стол на сина си. Какъв бе смисълът да обвинява когото и да било за смъртта на Абхиманю? Съдбата я бе пожелала, както пожелава смъртта на всяко живо същество. Но му бе трудно да не вижда как нещата можеха да бъдат различни. Защо той не беше до Абхиманю, когато синът му най-много бе имал нужда от него? Арджуна поклати глава, когато продължи: „По-скоро трябва да обвинявам себе си. Макар да знам, че до един сте страхливци, аз се отдалечих. Уви! Нима оръжията и ризниците ви са само украшения? Нима дръзките ви думи служат само за да впечатлят събранието? Всички заедно не успяхте да защитите моя син!“

Никой не каза и дума, докато Арджуна закрачи към стола си, стиснал Гандива в ръка, а дългият му меч се люлееше на бедрото му. Очите му пламтяха, горещи сълзи се стичаха по страните му. Въздишаше непрестанно. Никой не смееше да го погледне. Единствени Юдхищхира и Кришна, с които Арджуна винаги се съгласяваше, можеха да кажат нещо. След малко Юдхищхира каза: „О, силноръки, когато ти отиде да се биеш със самшаптаките, Дрона направи всичко възможно да ме плени. Той подреди непробиваемата чакравюха и тръгна към нас, изстрелвайки огнените си стрели във всички посоки. Тогава помолих твоя син да проникне във формацията, отваряйки път за всички ни. Без колебание принцът се втурна и се вряза в бойния ред, както Гаруда се спуска в океана. Ние го следвахме плътно, но изведнъж, по необясним начин, подлият владетел на Синдху успя да ни спре. По-късно научихме от Вясадева, че Джаядратха бил получил благословия от Махадева да съумее да ни удържи в боя. Синът ти остана сам вътре във формацията. Шестима Каурави махаратхи го наобиколили. Разбили колесницата, бронята и оръжията му. Изтощен от умора, той най-после бил убит от седми, от сина на Духшасана.“

Арджуна простена. Юдхищхира замълча, после продължи: „Преди да умре, той изби безброй герои, много от тях царе и махаратхи. Сега е отишъл в райската обител. По неразгадаемата повеля на съдбата, принцът бе постигнат от този предопределен край. А ние всички потънахме в изгарящо море от мъка.“

С вопли: „Сине мой, сине!“ Арджуна се строполи на земята. Всички се гледаха един друг с пусти очи. Никой не бе способен да промълви и дума, докато Арджуна даваше воля на болката си. Постепенно той успя да се овладее и се изправи на крака. Треперейки сякаш в треска и кършейки ръце, Партха заговори с нисък глас, съскащ от ярост: „Казвам ви истината: утре ще убия Джаядратха, ако той не изостави Дурьодхана от страх за живота си. Остане ли в боя и не потърси ли убежище или у Кришна, или у теб, Царю, утре той ще умре. Който и да се опита да го защити — бил той Дрона, Крипа или някой друг — ще се намери повален от стрелите ми. Царят на Синдху е причинил смъртта на сина ми. Заради това насилие над Абхиманю и мен, той ще умре.“

Арджуна усети как целият му гняв се насочва срещу Джаядратха, който вече се бе проявил като презрян грешник, още когато бе отвлякъл Драупади. Този път нямаше да се измъкне жив. Макар Абхиманю да бе нападнат от шестима кауравски воини наведнъж и накрая да бе убит от Дурджая, Джаядратха именно бе този, който трябваше да бъде винен. Много пъти воините се оказваха побеждавани от превъзхождащи ги числено воини, но съюзниците и поддръжниците им винаги можеха да им се притекат на помощ. Абхиманю несъмнено би бил спасен, ако Пандавите бяха могли да му помогнат. Постъпката на Джаядратха бе подла и непростима. Арджуна здраво стисна своя Гандива. Скоро този коварен владетел на Синдху щеше да пожъне плодовете на омразата си към Пандавите.

Оглеждайки братята и съюзниците си, Арджуна продължи: „Ако не убия този окаяник утре, нека никога да не постигна земите на праведните. Нека вместо това отида в ада, предназначен за онези, които насилват собствените си майки, за злобните, неблагодарните и скъперниците. Нека потъна в тъмните сфери на изнасилвачите, на убийците на брамини, на предателите, на прелъстителите на чужди жени, на онези, които са нелюбезни към гостите си и които лъжат и мамят останалите. Ако не убия утре Джаядратха, нека такъв да бъде краят ми.“

Гласът на Арджуна сякаш разтърсваше земята: „Сега чуйте още един обет, който ще дам. Не убия ли Джаядратха утре до залез, ще се хвърля в пламтящия огън. Нито боговете, нито демоните, нито смъртните, нито крилатите същества, нито ракшасите, ришите или който и да било друг сред подвижните и неподвижни създания може да ми попречи да осъществя целта си. Дори Джаядратха да се скрие в подземния свят или някак да се въздигне в небесата, аз въпреки това ще го намеря и ще отсека главата от раменете му. Когато тази нощ изтече, врагът на Абхиманю ще ме види като олицетворението на смъртта си, където и да отиде.“

След като тържествено произнесе тези думи, Арджуна силно дръпна тетивата на лъка си, издавайки звук, който се издигна до небето. В същия миг и Кришна, давайки израз на гнева си, наду раковината си и екотът й сякаш разтърси цялата вселена.

Когато из лагера се разнесе вестта за клетвата на Арджуна, прозвучаха безброй барабани и други музикални инструменти, наред с яростните викове на многото воини. Целият лагер се изпълни с радостно оживление. Несъмнено на следващия ден Кауравите щяха да се изправят срещу най-страшното бедствие, случвало им се дотогава. Разяреният Арджуна наистина бе враг, от когото да се страхуваш.

* * *

В лагера на Кауравите радостта беше голяма. Абхиманю бе един от най-великите воини в армията на Пандавите. Беше почти сякаш са успели да убият Арджуна. Сега без съмнение Арджуна щеше да е обезверен, изгубил всякакво желание да се сражава. Сега, след като още един от синовете му бе убит — и то любимият му Абхиманю — силите на Арджуна щяха да се стопят от мъка. Дурьодхана възхваляваше Дрона и всички заедно седнаха да обсъдят стратегията за следващия ден. Щеше да им е по-лесно да се изправят срещу обезсърчените си врагове. Може би трябваше да използват отново същата формация. Може би щяха да хванат и убият в капана й още някой могъщ воин.

Докато разговаряха, те дочуха вълнението откъм лагера на Пандавите, подобно на океански рев. Кауравите се спогледаха изумени. Защо Пандавите ликуваха? Нима не трябваше да се чувстват отчаяни?

Внезапно Джаядратха нахълта в шатрата. На лицето му бе изписан ужас. Той се изправи задъхан пред Дурьодхана, целият облян в пот. Господарят на Кауравите го видя да трепери като фиданка сред буря. Като го попита каква е причината за страха му, Джаядратха отговори: „Онзи, който бе заченат в съпругата на Панду от сластния Индра — своенравният Арджуна — се е заклел да ме убие утре. Желая ви успех, но самият аз сега си отивам у дома, за да спася живота си. Или пък ако искате да остана, трябва добре да подсигурите безопасността ми. Според мен, Царю, ти, Дрона, Крипа, Карна и всички останали владетели сте способни да измъкнете човек дори от ръцете на смъртта.“

Джаядратха огледа събранието с обезумели очи. Благословията, дадена му от Шива, се бе оказала проклятие за унищожението му. Бе се порадвал на своя миг слава, но сега в резултат на това бе изправен пред най-страшната, смъртоносна опасност. Арджуна бе известен с това, че спазва обетите си, а сега щеше да бъде и разгневен. Царят на Синдху продължи: „Като чух ликуването на Пандавите, аз се разтреперих от тревога. Шпионите ни ми казаха, че Арджуна се е заклел или да ме убие утре, или сам да се хвърли в огъня. Затова Пандавите са изпълнени с радост, вместо със скръб. Считам, че ще е най-разумно да се прибера в собственото си царство. Никой не може да попречи на Арджуна да изпълни обета си, дори боговете. Предстои ни да видим най-страшното опустошение на войските ни. Позволете ми сега да си тръгна, криейки своята самоличност.“

Дурьодхана се разсмя: „О, най-добър сред хората, не се бой. Кой човек ще опита да те убие, докато стоиш сред събралите се кшатрии? Аз, заедно с Дрона, Крипа, Карна, Ашватхама, Шаля, Бахлика и останалите непобедими герои ще те пазим. С войските си ще застанем между теб и Арджуна. Той няма да успее дори да те приближи утре. Прогони страха от сърцето си.“

Дурьодхана разбираше, че ще бъде трудна задача да се попречи на Арджуна да изпълни обета си. Същевременно това бе истинска възможност за постигане на победа. Ако Арджуна се провалеше, той несъмнено щеше да спази обета си и сам да изостави живота си. След като и Абхиманю, и Арджуна са мъртви, с Пандавите щеше да е свършено. Дурьодхана погледна треперещия Джаядратха. Заслужаваше си да накара цялата армия да го защитава.

Джаядратха отиде при Дрона: „Каква е разликата между мен и Арджуна във владеенето на оръжията? Ти си обучавал и двама ни. С какво Арджуна ме превъзхожда? От какво трябва да се пазя, когато битката утре започне?“

Дрона отговори: „Учил съм и теб, и Арджуна еднакво, но по практика на йога и аскетизъм той те е надминал. Въпреки всичко аз ще направя каквото е по силите ми да те спася от него. Утре ще строя в такъв боен ред цялата армия, че Арджуна никога няма да достигне края й. Дори боговете не ще успеят да преминат през бойния ред, който ще създам, за да те защитя.“

Дрона се усмихна. Джаядратха трябваше да обвинява само себе си за настоящото си положение. Също както Дурьодхана, омразата му към добродетелните Пандави щеше скоро да му донесе собствената му гибел. Той постави длан на рамото на Джаядратха: „Пък ако някак те убият, ще достигнеш рая. Не се бой от смъртта. Извършвал си жертвоприношения и си изпълнявал свещения си дълг на кшатрия. Затова сражавай се без страх с ум, насочен към победа или рай.“

Въпреки че успокояваше Джаядратха и разбираше какво си е наумил Дурьодхана, Дрона знаеше, че Джаядратха все едно вече е мъртъв. Несъмнено Арджуна сам не би успял да премине през цялата кауравска армия. Но той не беше сам. Щом Кришна караше колесницата му, Арджуна би могъл да прекоси цялата вселена, минавайки покрай четиримата Локапали, за да открадне нектара на боговете. Дори и без да се сражава, Кришна със сигурност щеше да намери някакъв начин да защити приятеля си. А щеше да му се наложи, защото пандавският герой щеше да се изправи пред почти непреодолима задача на следващия ден.

Зарадвани от Дрона, воините завикаха и надуха раковините си. Кауравските водачи започнаха да планират стратегията за следващия ден. Джаядратха усети как страхът му изчезва и умът му се настройва за битка. Може пък клетвата на Арджуна да се окажеше скрита благословия за тях, а дарът на Шива истински дар, който да доведе до гибелта на Пандавите.

* * *

След като чуха Арджуна да дава обета си, Пандавите и техните съюзници известно време обсъждаха стратегията си, а после се оттеглиха за през нощта. Щяха да решават бойните планове за утрешната битка на сутринта, след като получеха информация от шпионите си за това как Кауравите са реагирали на вестта за клетвата на Арджуна.

Арджуна седеше сам в своята шатра, изгарящ от мъка и гняв. Едва успяваше да дочака началото на боя. Повече от час той прекара седнал неподвижно на леглото си, покрил лице с двете си длани. Докато плачеше, влезе Кришна и седна край него, като му заговори меко, но укорително: „О, Партха, без първо да се допиташ до мен, ти даде труден обет. Прибърза! С тежък товар се нагърби, приятелю. Уви! Как ще успеем да не станем за посмешище? Научих от шпионите, че Дрона се е заклел да защитава Джаядратха. Той ще подреди непревземаем боен ред, пазен от всички страни от най-силните Каурави. Шестима могъщи махаратхи, а именно Карна, Ашватхама, Бхуришрава, Крипа, Вришасена и Шаля ще стоят начело. Самият Дрона ще стои в по-задната формация, а Джаядратха ще е непосредствено до него. Най-напред ще трябва да победиш тези шестима герои и да преминеш през многочислена армия, преди изобщо да успееш да се доближиш до царя на Синдху. И тогава ще се наложи да се биеш с учителя си.“

Арджуна не отговори. Кришна постави ръка на рамото му: „Утре сутринта ще се посъветваме с братята и съюзниците ти. Трябва да измислим стратегия, чрез която да сме сигурни, че обетът ти ще бъде спазен. Но сине на Панду, това няма да е никак лесно.“

Арджуна вдигна глава. Гласът му прокънтя: „Шестимата воини на колесници, които назова, не са равни дори на половината от моята мощ. Ще ме видиш да разбивам на парчета всичките им оръжия. Владетелят на Синдху е мъртвец. Пред очите на ридаещите му последователи и на Дрона, ще отсека главата от раменете му. Дори и небесните войнства, предвождани от всички главни божества да го закрилят, дори да трябва да се сражавам срещу олицетворенията на океаните, планините, небесата, земята, посоките, сезоните и всички подвижни и неподвижни същества, въпреки всичко ще го видиш убит от стрелите ми. Кълна се в самата истина, че нищо няма да ме спре. Особено щом си до мен, о, Джанардана, успехът ми е сигурен.“

Арджуна продължи да изразява решимостта и увереността си още известно време. Бе готов да се изправи дори срещу самата Смърт, въоръжена с неустоимия й жезъл: „Утре ще ме видиш да разкъсвам вражеските редици с пламтящите си стрели, както мълнията разбива планините. Стрели, изстреляни с бързината на мисълта, ще излитат с хиляди от моя Гандива. Няма да се въздържам изобщо. Всички хора ще станат свидетели на оръжията, които получих от Ямараджа, Кувера, Варуна, Индра и Махешвара. Ще пусна брахмастрата и ще излича всекиго, който се осмели да застане на пътя ми. Земята ще се покрие с трупове на хора, коне и слонове, кървящи и лишени от живот.“

Арджуна се изправи на крака и застана пред Кришна, стиснал Гандива в ръка. Лицето му пламтеше, устните му трепереха: „Порочният Джаядратха забрави родството си с нас и ни мисли единствено злото. Утре ще го убия, причинявайки скръб на приятелите и съюзниците му.“

Арджуна изгаряше в очакване битката да започне. Стрелите сякаш бяха готови да излязат сами от колчана му, а Гандива трептеше в ръката му. Той не разбираше опасенията на Кришна. Какъв шанс въобще имаха Кауравите, изправени срещу него в сегашното му настроение? Той постави лъка си в златния му калъф и разхлабвайки блестящата си ризница, попита: „О, Кришна, господарю на сетивата, защо ме укоряваш? Познаваш храбростта ми, знаеш и собствената си сила. Когато сме заедно, нима има нещо, което да не успеем да постигнем? Джаядратха може да бъде считан вече за убит в тази война. Аз съм Арджуна, непоколебимият в обетите си, а ти си Нараяна. Истината живее в брамините, смирението в праведните; процъфтяване има там, където има жертва, а победата, Кешава, е там, където си ти! Когато изтече тази нощ, трябва да подготвиш колесницата ми, препълвайки я с всякакви оръжия. Предстои ни много работа.“

Разгневени, Арджуна и Кришна седяха и дишаха тежко. Изтерзан от мъка, Арджуна не можеше да заспи. Кришна също страдаше силно. Докато Пандавите живееха в гората, той бе помагал в отглеждането на Абхиманю, отнасяйки се като любящ баща към племенника си. Момчето винаги беше край него. Кришна лично го беше научил на много от бойните му умения. Често бяха ловували и се бяха разхождали заедно из горите около Дварака.

Като гледаха и Арджуна, и Кришна, пламтящи от ярост, боговете начело с Индра започнаха да се безпокоят. Вселената без съмнение можеше да загине, ако и двамата се разгневяха. Появиха се много страшни поличби. Завяха сухи ветрове, гръмотевици тътнеха в небето, а по земята се сипеха мълнии. Полето трепереше, реките течаха на обратно, крясъци на чакали и врани ехтяха отвсякъде.

Арджуна помоли Кришна да отиде в покоите на жените и да утеши Субхадра. Принцесата на Вришни, заедно с Драупади и другите царици, бяха дошли на бойното поле, за да бъдат заедно със съпрузите си. Кришна отиде в шатрата на Субхадра и я намери паднала на земята, ридаеща жално. Като седна край нея, той й заговори утешително. „О, дъще на рода Вришни, не се поддавай така на скръбта. Абхиманю намери смърт, каквато героите винаги търсят. След като унищожи хиляди врагове, той достигна висшите небесни сфери. Въпреки че бе едва юноша, синът ти постигна земите, където трудно отиват дори съвършените йоги. Това несъмнено е голям късмет за него. О, мила, нежна, ти си жена на герой, дъщеря на герой и майка на герой. Родена в семейство на герои, не бива да плачеш за този, който е намерил геройска смърт. А и смъртта му няма да остане безнаказана. Утре ще чуеш, че Арджуна е отсякъл главата на Джаядратха от тялото му. Изправи се и остави тази трескава мъка. Сега е редно да утешиш снаха си, скъпа сестрице.“

Субхадра погледна Кришна от мястото, където лежеше. Очите й бяха червени от плач, лицето — почерняло от размазания грим. Украшенията й лежаха разпилени край нея на пода. Наблизо бе разпилян и разкъсаният й гирлянд. Нейните думи пресекваха от хлипове:

„Уви, сине на най-нещастната, защо тръгна на война? О, сине, равен на Арджуна в боя, как можа да загинеш? Как ще погледна сега прекрасното ти смугло лице, покрито с прах и опръскано с кръв, докато лежиш на студената земя? Имайки за закрилници Пандавите, Вришните и Панчалите, кой успя да те убие сякаш си безпомощен? Позор за могъществото на Бхима, за храбростта на Арджуна, за мощта на панчалийците! Каква полза от силата им, ако не могат да спасят едно дете, умиращо пред очите им? Сега земята ми се струва пуста и лишена от цялата си красота, защото не мога да видя своя син. Очите ми са ослепели от мъка, умът ми е напълно покрусен. О, дете мое! Ти си като съкровище, видяно и изгубено насън. Уви, всичко в този свят е мимолетно и неистинско като пяна в океанските вълни.“

Кришна мълчеше, докато сестра му изливаше мъката си. Тя лежеше на скъпия килим, покриващ пода на шатрата й. Копринените й дрехи бяха разбъркани, гарвановочерните й коси падаха разпуснати и разрошени. Удряйки се в гърдите, Субхадра викаше към убития си син: „О, дете мое, как ще утеша Уттара? Съсипана от скръб, тя прилича на крава, останала без теленцето си. Ясно е, че пътеките на съдбата са загадъчни, защото, макар твой закрилник да бе Кешава, зли хора те убиха. О, любими сине, дано постигнеш онези земи, където отиват само най-праведните, само хората на най-строгите обети, които са себеовладяни, скромни, честни, милостиви и предани на дълга си. Дано се издигнеш във вечните земи, принадлежащи на онези, които са верни и винаги отдадени в служба на Бога, които са изоставили всички себични мисли и живеят единствено за благото на другите.“

Докато Субхадра се свиваше от мъка, в шатрата й влезе Драупади заедно с Уттара. Със стонове и вопли, те се хвърлиха на земята до Субхадра. Трите жени приличаха на луди, докато се прегръщаха с жални ридания.

Със сълзи в очите Кришна напръска с прохладна вода лицата им, а гласът му трепереше, когато им каза: „О, Субхадра, освободи се от тази скръб. Панчалийке, Уттара, елате на себе си. О, най-прекрасни, вместо да плачем, по-добре да се молим всички от рода ни да постигнат онези земи, където е сега Абхиманю. Всички останали воини, събрани заедно, могат само да мечтаят за такива подвизи, които той осъществи сам в битката.“

Кришна си тръгна от жените и се върна в шатрата на Арджуна. Минаваше полунощ и слугите му бяха приготвили легло, застлано с трева куша, украсено с венци от цветя и напръскано с уханни парфюми. Оставяйки край себе си оръжията си, Кришна легна спокойно, поставяйки глава на дланта си. Вътре в шатрата брамините извършваха обичайните си нощни приношения, поднасяйки жертвите от битката на Шива, за да може той да ги преведе безпрепятствено към местата, където отиваха.

Арджуна почете Кришна с различни приношения, после легна близо до него в своето легло. Кришна му каза: „Почивай сега, сине на Притха. Утре имаш да постигаш дивни подвизи.“

Арджуна бе трогнат и утешен от грижата на Кришна. Той лежеше и се взираше във високия покрив на шатрата. Умът му прескачаше от мисълта за Абхиманю към мисълта за Джаядратха. Този окаян грешник трябваше да бъде убит, още когато оскърби Драупади. Този път Юдхищхира нямаше да го защити. Скоро щеше да вкуси плодовете на злодеянията си. Докато си мислеше така, Арджуна потъна в неспокоен сън.

17.
Арджуна избива Кауравите

Малко преди изгрев на тринайсетия ден Юдхищхира стана от леглото си, събуден от възпяващите славата му бардове и поети. Мелодични песни звучаха, докато царят на Пандавите извършваше сутрешното си къпане, подпомаган от стотици слуги, които носеха вода в златни кани, както и сапуни, мехлеми и парфюми. Крайниците му бяха намазани с чиста сандалова паста, докато брамините пееха свещени ведически мантри. После прислужниците донесоха на Юдхищхира фино тъканите му бели дрехи и го украсиха с уханни гирлянди от лотоси и чампака.

След като се изкъпа и облече, царят се обърна на изток и почете Кришна с ведически молитви със сърце, изпълнено с обич. След това отиде при свещения огън и поднесе приношения на Вишну и на боговете, призовавайки благословии и молейки се за победа в боя.

Излизайки от шатрата си, Юдхищхира видя много възрастни и уважавани брамини. Старите светци, хиляда на брой, бяха придружени от осем хиляди ученици. Те произнасяха благословии за Юдхищхира, а той им раздаде милостиня. Царят подари златни кани на всеки един от брамините, както и крави, коне, платове, мед, гхи, плодове и други ценни предмети.

После той влезе в съвещателната шатра. Седна на трон, изработен целия от злато и застлан със скъпа копринена дамаска. Когато бе вече заел мястото си, дойдоха ординарците му и го украсиха с накити от перли, злато и скъпоценни камъни. Монархът сияеше като група облаци, в които проблясват светкавици. Вееха му с бели като луната ветрила от опашка на як със златни ръкохватки. Певците отново запяха за славата му, а от небесата се чуваше музиката и песните на гандхарвите. Извън шатрата отекваше силен грохот от колела на колесници и конски копита, докато останалите царе и воини се събираха за съвета. Екот на раковини изпълваше въздуха, а отмереният марш на пехотата сякаш люлееше земята, докато войските поемаха към полесражението.

Докато царете заемаха местата си в павилиона за събрания, като преди това се поклониха на Юдхищхира, един страж го извести, че е пристигнал Кришна. Юдхищхира заповяда да бъде поканен незабавно и да му бъде предложен изящен трон точно до него. Когато Кришна влезе, Юдхищхира стана от своя трон и го настани лично на мястото му. Поемайки приношението на аргхя, подадено му от един брамин, Юдхищхира извърши обожанието си към Кришна. Кришна махна на Сатяки да седне заедно с него и двамата Ядави се настаниха на един и същ широк трон непосредствено до Юдхищхира.

Когато отново зае мястото си, Юдхищхира започна, като се обърна към Кришна: „О, Мадхусудана, добре ли прекара нощта? Както боговете разчитат на хилядоокия Индра, така и ние разчитаме единствено на теб да спечелим победа, а всъщност и вечно щастие. Самият ни живот зависи от теб. Затова, ако ти би искал, моля те да наредиш нещата така, че Арджуна да успее да изпълни обета си. Помогни ни да прекосим този океан от скръб и гняв. О, Мадхава, бъди ни лодка, за да не потънем в необятното море на Куру. Вечна слава на теб, о, Кришна, Хари, Вишну, Джанардана! Ти си най-великият от всички! Нарада каза, че си най-доброто и най-древното същество. Ти винаги закриляш отдадените си слуги, а днес ние търсим закрилата ти.“

Кришна изглеждаше поласкан, когато Юдхищхира спря да говори. Той отвърна с плътен глас: „Във всички светове, включително и в рая, няма друг стрелец като Арджуна. Този прекрасен герой ще убие всичките ти врагове. Аз ще карам колесницата му и ще направя всичко по силите си да му помогна. Днес ще видиш Джаядратха, принуден да поеме по пътя, от който никой не се връща. Лешояди, ястреби и чакали ще пируват с плътта му тази нощ. О, Юдхищхира, дори ако Индра и боговете му се притекат на помощ, той въпреки всичко ще отиде в обителта на смъртта. Довечера Арджуна ще ти докладва, че е убил владетеля на Синдху. Прогони мъката си и нека успехът те съпътства, Царю.“

Докато Кришна говореше, Арджуна влезе в събранието. Той се приближи и се поклони пред Юдхищхира, който веднага стана и го прегърна. Все още притискайки своя брат в обятията си, Юдхищхира каза: „Ясно е, Дхананджая, че днес ще постигнеш голяма победа. Появяването ти в този момент я предвещава, както и неотменната благословия на Кришна.“

Арджуна докосна нозете на брат си и отиде при Кришна, покланяйки му се дълбоко с допрени длани. После зае мястото си и Пандавите започнаха да обсъждат стратегията за деня. Бяха чули от шпионите си за намерението на Дрона да подреди формация, обграждаща Джаядратха, защитавана на всяко ключово място от най-могъщите воини. След като решиха каква да бъде подходящата контраформация, Пандавите се изправиха и се подготвиха за бой.

Кришна докара колесницата на Арджуна и я зареди с всевъзможни видове оръжия. Облечен в сияйна златна ризница, той я откара пред царската шатра. Арджуна излезе и обиколи почтително колесницата със своя Гандива в ръка. После се качи на нея, както слънцето се издига над планините на изток. Сатяки се качи при него и колесницата потегли. Поемайки, за да убие Джаядратха, Арджуна изглеждаше като Индра, придружаван от Варуна и Сурия, потеглящи да унищожат асурите.

Безброй музикални инструменти звучаха, докато бардове и брамини възпяваха славата на Арджуна и отправяха благословии. Слушайки песнопенията им и възхваляван от останалите воини, докато пътуваше към бойното поле, Арджуна се чувстваше уверен и нетърпеливо очакваше боя. Зад него повяваше приятен вятър, носещ уханията на небесни цветя.

Арджуна каза на Сатяки: „Мисля, че победата ми днес е сигурна. Всички тези знаци наоколо показват това, а и се чувствам вдъхновен. Скоро ще проникна до мястото, където стои Джаядратха, преминавайки през всички герои, желаещи да видят храбростта ми, а после да отидат в обителта на Ямараджа. О, силноръки, не забравяй най-важното си задължение да пазиш Юдхищхира. Никой не може да те победи в бой и царят е толкова защитен край теб, колкото и край мен. Ако ти си при него, аз ще мога спокойно да атакувам Джаядратха.“

Сатяки отговори, че няма да се отдели от Юдхищхира, доколкото това е по силите му. Двамата герои продължиха да разговарят, докато Кришна караше колесницата към равнината Курукшетра, където милиони мъже вече се бяха събрали за битката.

* * *

С наближаването на изгрева, Дрона започна да подрежда голямата си формация. Като повика Джаядратха, той каза: „Ще наредя на Карна да стои край теб. Собственият ми син, както и Шаля, Крипа и Вришасена ще му помагат. Ще разполагат с ескадрон от стохилядна конница, шейсет хиляди колесници, двайсет хиляди пехотинци и четиринайсет хиляди слона. Този отряд, на който ти ще се намираш в средата, ще е подреден в боен строй с формата на игла. Той ще бъде пазен от втори непристъпен боен ред с формата на лотос. Аз ще бъда начело на тази втора формация. Царят и братята му, както и много други могъщи воини, ще се намират също в нея. Отпред на тези две формации, ще строя в полукръг боен ред от войници, които никога не отстъпват в бой. В най-челната точка ще има формация, наподобяваща кола, която ще служи да увлече и плени всеки воин, достатъчно безразсъден да ни нападне от тази посока. Въобще, не мисля, че дори Шакра с гръмотевицата си в ръка би могъл да те достигне днес.“

Успокоен, Джаядратха отиде да заеме своето място във формацията. Докато минаваше сред войските, те надаваха бойните си викове: „Къде е Арджуна?“ — викаха. „Нека Бхима дойде, готови сме да се бием.“ Воините въртяха полираните си боздугани и размахваха мечовете си, опиянени от гордост, и ревяха неистово. Те удряха ръцете си и надуваха раковините си, движейки се бързо и радостно към бойното поле.

Постепенно, внимателно следвайки подробните напътствия на Дрона, Кауравите се подредиха в стратегическия боен ред, който учителят бе измислил. Армията се простираше на километри и приличаше на струпали се облаци, покрили земята. Тази удивителна формация изглеждаше толкова непристъпна, че никой не можеше и да си помисли, че е възможно да се проникне в нея. В самия й тил се намираше Джаядратха, охраняван плътно от всички страни.

Дрона, облечен в бяла ризница и с красив тюрбан на главата, препускаше наоколо, правейки последните приготовления. Като гледаха сияйната му колесница с тъмночервените й коне и със знаме, чиято емблема бе браминска кана за вода и еленова кожа, Кауравите ликуваха.

В небесата сиддхите и чараните гледаха надолу с удивление към Куру, строени в страховитата си формация: „Те без съмнение ще погълнат цялата земя с планините, океаните и горите й.“

Дурьодхана оглеждаше армията си със задоволство. Все още притежаваше многочислена пехота, колесници, кавалерия и слонове. Той се вгледа насреща в приближаващата войска на Пандавите. Как въобще Арджуна щеше да изпълни обета си? Клетвата му бе твърде прибързана. По залез войната щеше да приключи. Взимайки богато украсения си лък, Дурьодхана заповяда на колесничаря си да потегли, нетърпелив битката да започне.

Когато Пандавите приближиха към врага, те видяха смаяни бойната формация, която сякаш нямаше край и приличаше на океан, заливащ бойното поле пред тях. Непоколебим, Арджуна каза: „О, Кришна, само погледни опита на Дрона да осуети обета ми. Предните редици се простират най-малко на трийсет километра, а ширината им трябва да е поне двойно по-голяма. Но аз ще намеря слабите им места и ще ги пробия с огнени стрели. Пред самите очи на Дрона ще посека порочния Джаядратха.“

Когато двете армии наближиха, един от братята на Дурьодхана, Дурмаршана, излезе начело на Кауравите. Ревейки яростно, той възкликна: „Вижте ме как ще спра Арджуна, както брегът удържа бурния океан. Нека всички гледат как разгневеният и неукротим Дхананджая се сблъсква с мен, както огромна скала се сблъсква с друга. О, воини, останете или се оттеглете, ваша воля. И сам ще се сражавам срещу Пандавите, за да увелича славата и доброто си име.“

Дурмаршана се понесе през бойното поле, започвайки боя. В далечината той видя колесницата на Арджуна с Хануман на извисяващия й се флаг. Ревовете на небесната маймуна се чуваха чак сред редиците на Кауравите. Те се смесваха със звуците от раковината на Арджуна, с която той тръбеше непрестанно, докато препускаше към врага. Тези два звука изпълваха сърцата на Кауравите с тревога, карайки ги да си спомнят колко яростно се сражава Арджуна, когато е гневен. Дрона накара музикантите си да засвирят весели мелодии, но полето вече ехтеше от оглушителен шум.

Арджуна видя Дурмаршана да се носи към него и каза: „Карай бързо срещу кауравския принц, о, Мадхава. Ще приема предизвикателството му и ще накарам и него, и съюзниците му да се замаят.“

Кришна подкара колесницата право към началото на бойната формация начело на Кауравите. Докато се сблъскваше с Дурмаршана, Арджуна незабавно бе заобиколен от хиляди воини на колесници. Мислейки за сина си, той започна да ги избива безмилостно. Достигнал до връхната точка на гнева, Пандава изстрелваше стрелите си във всички посоки. Главите на вражеските воини падаха като лотоси, откъснати от стъблата. Златни ризници, опръскани с кръв, лежаха по земята. Колесниците бяха разтрошени, слоновете избити, а конете се лутаха, останали без ездачи. Обезглавени пехотинци тичаха лудо насам-натам, все още стискайки мечовете си, преди да паднат безжизнени на земята.

След кратка битка Дурмаршана бе победен и принуден да побегне. Ранен по цялото тяло, с разкъсана ризница и свалено знаме, той препусна надалеч от своя враг. Арджуна пощади живота му единствено от уважение към обета на Бхима.

За съвсем кратко време Арджуна бе избил няколко хиляди от враговете си. Колесницата му се движеше с такава скорост, че на кауравските войници им се струваше, че има стотици Арджуна. В ужаса и объркването си те се поваляха и избиваха едни други. Стенейки в агония и потънали в кръв, много герои лежаха, умиращи на бойното поле. Който и да излезеше срещу Арджуна, скоро биваше пронизан от фатална стрела. Никой не виждаше каквато и да било слабост у него, докато танцуваше по терасата на своята колесница с лък, постоянно опънат в кръг. Кришна управляваше конете несравнимо и винаги осуетяваше атаките на Кауравите.

Дрона и останалите кауравски водачи бяха смаяни, като гледаха как Арджуна изличава войските им, както слънцето разпръсква мрака. Убийството на Абхиманю определено го бе превърнало в друг човек. Той и преди бе непобедим, но сега се биеше обезумял от гняв, без да проявява никаква милост. Воините, които го бяха обкръжили, се спуснаха в бягство.

Като виждаше, че Арджуна притиска жестоко кауравските редици, Духшасана излезе напред с колесницата си и го предизвика. Подкрепяше го могъща дивизия слонове, които скоро наобиколиха Арджуна. Животните носеха големи хлопатари на шиите си, които звъняха, докато тичаха по полето.

Арджуна нададе яростен боен вик и започна да избива слоновете със среброперите си стрели, пронизвайки жилавата им кожа. Като хищно морско животно той се потопи в битката и нападна дивизията слонове, като започна да ги поваля един по един. Поразяваше всеки от слоновете със стотици остриета и те се сгромолясваха като скали, разбити от гръмотевица. Бълвайки фонтани от кръв, животните падаха с писъци на земята. Воините, сражаващи се на гърбовете им, бяха повалени от стрелите на Арджуна, които пронизваха по двама-трима от тях наведнъж.

Като видя, че слонската дивизия е разбита, Духшасана побягна. Невъзможно бе да се изправиш срещу Арджуна в това му настроение. Каурава препусна към Дрона и потърси закрила у него. Дрона облиза устни и се понесе през войските срещу Арджуна. Виждайки учителя си да препуска насреща му с вдигнати оръжия, Арджуна допря длани и наведе глава. Той извика: „О, брамине, пожелай ми успех и ме благослови. Искам да премина през тази непревземаема формация. За мен ти не се различаваш от собствения ми баща или от Юдхищхира и Кришна. Затова, както Ашватхама заслужава закрилата ти, така я заслужавам и аз. Позволи ми да мина. Искам да убия владетеля на Синдху. О, господарю, о, най-добър сред хората, нека обетът ми да се изпълни.“

„Бхибатсу, няма да можеш да убиеш Джаядратха, без преди това да си ме победил.“

След като каза това, Дрона изстреля сто стрели по Арджуна в бърза последователност. Пандава ловко ги контрира и атакува със сто от своите. Дрона удържаше атаката на Арджуна с лекота и незабавно прониза и него, и Кришна със стрели, наподобяващи пламтящи огнени езици. Той преряза тетивата на лъка на Арджуна и покри колесницата му със своите острия. Арджуна го атакува в отговор с шестстотин стрели, пуснати с такава бързина, че изглеждаше сякаш е изстрелял само една. После ги последва с други седемстотин, после с хиляда, после с десет хиляди, насочвайки ги към воините, помагащи на Дрона.

Виждайки, че отново избива огромен брой Каурави, Дрона прониза гърдите на Арджуна с могъща стрела с шипове. Тежко ранен от острието й, Арджуна потрепери като планина по време на земетресение. Като дойде бързо на себе си, той извади стрелата, проникнала през ризницата му. После съсредоточи вниманието си върху Дрона, обсипвайки го с дъжд от стрели. Дрона атакува, като го покри със своите. Нито Арджуна, нито Кришна, нито колесницата им се виждаха, докато Дрона ги атакуваше с безбройните си стрели, летящи в непрекъснат поток.

Полагайки големи усилия, Кришна изведе колесницата надалеч изпод стрелите на Дрона. Когато излязоха от атаката му, той каза: „Партха, няма време за губене. Джаядратха все още стои далеч-далеч оттук. Тази битка с Дрона може да продължава цял ден. Мини покрай него и да продължим напред с възможно най-голяма скорост.“

Арджуна осъзна, че Кришна е прав. Малка беше вероятността да победи Дрона, нито пък му бе приятно да се сражава с него. Като още веднъж допря длани, Арджуна извика: „Тръгвам си сега, господарю. Ти си мой учител и не желая повече да се бия с теб. Не съществува човек в трите свята, който да може да те победи. Моля те, благослови ме. Продължавам.“

Кришна подкара конете на Арджуна и колесницата се понесе, оставяйки Дрона вдясно. Докато минаваха покрай него, той се провикна: „Къде отиваш, Дхананджая? Уплаши ли се?“

Дрона отново изстреля порой от стрели по Арджуна, но Кришна караше колесницата толкова бързо, че никоя от стрелите не ги достигна. Въпреки че Дрона продължаваше да го вика, Арджуна бързаше напред, оставяйки го далече зад себе си. Юдхаманю и Уттамауджа, двама могъщи панчалийци, които си бяха проправили път до него, препуснаха редом, пазейки от двете страни колесницата му, докато се носеше сред вражеските редици.

Когато Дрона се втурна да преследва Арджуна, пандавският командир Дхрищакету го предизвика с рев. Дрона се обърна да го посрещне и бе незабавно обсипан с дъжд от стрели — и конете, и колесницата, и колесничарят му бяха покрити с поройните стрели на Дхрищакету. Дрона се разгневи като планински лъв, внезапно пробуден от дрямка. Той изстреля една остра като бръснач стрела, която разсече лъка на противника му. Тогава Дхрищакету взе друг лък и на мига изстреля нови сто стрели. Невъзмутим, Дрона пусна четири стрели с остриета като полумесец, които убиха конете на врага му и повалиха колесничаря му. Дхрищакету скочи от неподвижната си колесница с боздуган в ръка и връхлетя върху Дрона. Въртейки оръжието си докато тичаше, той го хвърли с цялата си мощ и боздуганът полетя към Дрона, изригващ искри. Дрона без бавене изстреля дузина стрели с глави като чукове, които разбиха боздугана на парчета. Тогава Дхрищакету вдигна дълго копие от земята и го хвърли с всичка сила, но учителят на Куру отново го посече в полета му. После Дрона сложи една дълга стрела анджалика на своя лък. Зареждайки я с могъщи мантри, той я пусна от напълно обтегнатия си лък и тя улучи Дхрищакету в гърдите. Стрелата премина през цялото тяло на царя на Чхеди и се заби в земята зад него.

Виждайки врага си повален на земята, Дрона се огледа наоколо за Арджуна, но Пандава бе изчезнал в множеството. Дрона реши бързо да потегли към Джаядратха. Без съмнение не след дълго щеше да му се удаде възможността да се срещне с Арджуна там.

След като остави Дрона, Арджуна навлезе сред редиците на Кауравите. Както болестта измъчва тялото, така и той терзаеше враговете си със своите стрели. Ревейки и надувайки раковината си, Арджуна атакуваше Кауравите като обезумял и от край до край ги обсипваше със стрели от Гандива. Те улучваха безпогрешно хора, коне и слонове, оставяйки ги на място обездвижени. Критаварма предизвика Арджуна, пренебрегвайки дългогодишното им приятелство. Пандава и вришнеецът се сражаваха. Никаква разлика нямаше в уменията на двамата, докато противопоставяха оръжие на оръжие. Изглеждаше сякаш Ямараджа се бие срещу олицетворението на смъртта. Стрели, заредени с мантри, се сблъскваха във въздуха с могъщи взривове. И двамата мъже обикаляха един около друг, сипейки безспирни потоци от стрели. И двамата бяха пронизани по целите си тела, търсейки слабите места на врага си.

Кришна отново каза на Арджуна: „Не го щади. Губиш твърде много време. Забрави за близостта си с него и го повали веднага.“

Подтикван от напомнянето на Кришна, Арджуна изстреля поток стрели по Критаварма, които разбиха лъка му и го зашеметиха. Възползвайки се от възможността, Арджуна мина покрай него и навлезе в редиците на Кауравите. Когато Критаварма отново дойде на себе си, той бе нападнат от двамата защитници на Арджуна, които го задържаха, докато Арджуна продължаваше напред.

Тогава царят на Калинга, Шрутаюш, атакува Арджуна. Размахвайки огромен боздуган, той бързо се приближи към Пандава. Арджуна изстреля три дузини стрели по него, а царят взе собствения си лък, отвръщайки му с петдесет от своите. След тази размяна на стрели, Шрутаюш скочи от колесницата си и се нахвърли върху Арджуна с вдигнат високо боздуган. Шрутаюш, синът на реката Парнаса, бе получил от Варуна благословията боздуганът му да бъде неотразим. Полубогът обаче го бе предупредил: „Не нападай някого, който не се бие; иначе това оръжие ще те убие.“

В разгара на битката Шрутаюш забрави предупреждението на Варуна. Достигайки до колесницата на Арджуна, той стовари боздугана си върху Кришна със силен удар. Кришна посрещна удара с широките си рамене, без да потрепне, както планината понася непоклатимо бурята. В потвърждение на думите на Варуна обаче боздуганът на Шрутаюш се завъртя, когато той го вдигна отново да удари Кришна, като смаза главата му и го уби. Кауравите простенаха, виждайки героя да загива от собственото си оръжие. Армията му се разбяга с викове на ужас.

Судакшина, принцът на Камбоджа, предизвика Арджуна и изстреля стотици стрели по него. Арджуна отби стрелите, а Судакшина хвърли страховито желязно копие, украсено с камбанки и дълъг заострен връх. То пламтеше сияйно и хвърляше искри, докато летеше. Улучен от копието, Арджуна падна на колене в безсъзнание. Кришна бързо заобиколи настрана с колесницата, докато Арджуна дойде на себе си.

Изправяйки се на крака, Арджуна облиза ъгълчетата на устните си и се вгледа в Судакшина. После обтегна Гандива до ухото си и изстреля дъжд от стрели, които разбиха колесницата на принца. След това го улучи в гърдите със стрела, заредена с мощта на гръмотевица. Принцът падна надолу с главата от разбитата колесница като дърво, изтръгнато из корен.

След като уби принца, Арджуна се сражава с армиите на шурасените, абхисахите, шините и васатите. Врязвайки се сред тях, той ги разпръсна с оръжията си. Невъзмутим пред пороя стрели, които го заливаха, Арджуна или ги отбиваше със своите собствени, или те се счупваха в непробиваемата му ризница. Той унищожаваше воините, сякаш бе упълномощен от Ямараджа да причини края на света. Напредвайки все по-близо към Джаядратха, Арджуна оставяше зад себе си следата на опустошението. Шейсет хиляди от противниците му бяха избити за по-малко от час. Оцелелите се обърнаха в бягство, викайки към Дурьодхана и Дрона за закрила.

Тогава трима от синовете на Шрутаюш атакуваха Арджуна, надявайки се да отмъстят за баща си. Те бяха могъщи воини. За известно време колесницата на Арджуна едва се виждаше изпод пороите от оръжия, с които го обсипваха. Стрели, копия и ланцети падаха върху Арджуна и Кришна. Те приличаха на два върха на голяма планина, обливани от дъждовете на страшна буря. Постепенно обаче Арджуна спря оръжията на противниците си и колесницата му отново се появи на полесражението. Поставяйки дълга златиста стрела на лъка си, той призова оръжието Шакра, дарено му от царя на боговете. Хиляди стрели се понесоха към принцовете като камшици на светкавици, посичайки всичките им стрели и други оръжия. Тези смъртоносни остриета поразиха принцовете с ужасяваща сила, откъсвайки ръцете, краката и главите им. Много хиляди от кауравските воини, поддържащи принцовете, бяха също унищожени.

След като срази тримата принцове на Калинга, Арджуна нададе победен вик и се хвърли сред гъстите редици Каурави, стоящи между него и Джаядратха. Докато останалите Пандави и войските им се сражаваха с най-силните кауравски воини, Арджуна се носеше из армията им като бушуващ пожар. Всички останали пандавски воини бяха останали далече назад, докато той си проправяше път сред врага.

Като научи, че Арджуна неотклонно приближава към царя на Синдху, Дурьодхана отиде да говори с Дрона, който се бе върнал на позицията си недалеч от кауравския принц. Дрона бе разсъдил, че е най-добре да стои близо до Джаядратха и да помага на генералите си. Щеше да има по-голям шанс да устои на Арджуна, ако край него бяха Крипа, Карна и Ашватхама. На Пандава щеше да му е трудно да мине отново покрай него.

Дурьодхана погледна с безпокойство към военачалника си: „О, учителю, Арджуна разгромява армията ни. Като огън сред сухи дървета, пожарът на Дхананджая, раздухван от вятъра на гнева му, поглъща нашата войска. Воините, пазещи Джаядратха, треперят от страх. Ти си единственото ни убежище. Всички, излезли да се бият днес вярват, че Арджуна не може да се измъкне жив, ако ти се сражаваш с него. О, славни, очевидно е, че ти си привързан към Пандавите и аз се обърках, не знаейки какво да направя сега.“

Гласът на Дурьодхана бе умолителен. Той тревожно се оглеждаше из полето. Карна стоеше недалеч с извадени оръжия, но дори за него щеше да е трудно да спре Арджуна в сегашното му настроение. Единствено Дрона би могъл да го спре, стига да пожелаеше. Не съществуваше воин във всички светове, способен да победи Дрона в битка. Като учител на Арджуна, той знаеше всичко за начина, по който се биеше, както и всичките му слабости. Можеше да има една-единствена причина защо все още не беше убил Арджуна.

Дурьодхана се намръщи: „С всичките си сили винаги съм се старал да те удовлетворявам, велики брамине, но ти очевидно не цениш служенето ми. О, притежателю на безмерно геройство, въпреки че сме ти предани, ти очевидно не ни мислиш доброто. Въпреки че живееш от хляба ни, ти не защитаваш интереса ни. Сега разбирам, че си като острие, натопено в мед. Ако не ме беше уверявал, че ще успеем, нямаше да спра Джаядратха да не се връща в царството си. Какъв глупак съм, че ти се доверих и в резултат на това всъщност го поднесох в жертва. Човек може да избяга дори от ръцете на смъртта, но няма шанс Джаядратха да се измъкне, срещне ли разгневения Арджуна в бой.“

Дурьодхана избърса сълзите на безсилието и неудовлетворението си, опитвайки се по всякакви начини да подтикне Дрона да атакува Арджуна. Страхувайки се, че може да постигне обратния ефект, той му заговори по-внимателно: „О, учителю, прости ми думите, понеже съм изтерзан от мъка. Падам в нозете ти. Умолявам те, спаси Джаядратха, а с него и цялата ни армия от побеснелия непобедим Арджуна.“

Дрона изглеждаше отегчен. Колко пъти трябваше да говори едно и също на Дурьодхана? „Не съм оскърбен от думите ти, о, господарю на хората. За мен ти си също като собствения ми син. Затова и се опитвам по всякакъв начин да ти помагам. Предложих ти благоразумен съвет, но ти не ме послуша. Дадох обети в твоя полза, с пълното намерение да ги спазя. Пред всички обещах да пленя Юдхищхира, но това не помогна. Сега отново се заклех да закрилям Джаядратха, но как е възможно това, когато сме изправени срещу Арджуна и Кришна, намиращи се заедно на една и съща колесница? Мога единствено да вложа всичките си усилия; но не мога да контролирам резултатите. Съдбата има последната дума, независимо от всички човешки усилия, а господарят на съдбата стои изправен до Арджуна.“

Дрона поклати глава и се огледа наоколо си сред гъстите редици воини, охраняващи Джаядратха. Несъмнено скоро всички те щяха да бъдат мъртви. Арджуна нямаше да пощади никого в намерението си да убие царя на Синдху, а Кришна щеше да направи всичко възможно приятелят му да успее да спази обещанието си. Той вече бе показвал това достатъчно пъти. Дурьодхана обаче беше грешник и не можеше да проумее тази проста истина.

Махвайки с длан, Дрона посочи ескадроните наоколо си: „Тези войски са последната линия от защитници около Джаядратха. Няма отново лично да изляза срещу Арджуна, тъй като съм нужен тук. Нито пък той ще иска да се бие сега срещу мен. Когато се опитах да го предизвикам, той просто ме отмина.“

Дрона разбираше сам, че положението е отчайващо. Пандавите добре бяха обмислили стратегията си. Войските им напредваха плътно след Арджуна, възползвайки се от безпорядъка, който той създаваше. Всички могъщи кауравски воини бяха заети на различни места по бойното поле, като или се сражаваха, или стояха на ключови позиции в защита на Джаядратха. Някой трябваше да спре Арджуна, но единственият наличен бе Дурьодхана.

Дрона продължи: „О, принце, ти си могъщ махаратха, притежаващ слава, и си умел в побеждаването на враговете си. Отиди там, където се бие Арджуна. Предизвикай го самият ти и спри напредъка му.“

Дурьодхана го изгледа изненадан: „О, учителю, нима наистина очакваш от мен да спра Арджуна? Може да съм способен да победя Индра, въоръжен с мълнията му начело на небесните войнства, но няма да бъде възможно да победя Арджуна. Той вече преодоля теб и Критаварма, а освен това изби всички владетели на Калинга. Посече и безброй яростни варварски вождове. Как бих могъл да изляза насреща му? О, велики, аз завися от теб. Умолявам те, спаси честта ми.“

„Каквото казваш, е вярно, Царю. Никой не може да победи Арджуна. При нормални обстоятелства не бих рискувал живота ти срещу него, но сме изправени пред лицето на страшно бедствие. Въпреки това, не бива да се боиш. Ще те направя непобедим дори за Арджуна. Ще пристегна по такъв начин ризницата ти, че тя ще стане непробиваема и за човешки, и за божествени оръжия. Дори и създанията на трите свята да се втурнат заедно насреща ти, даже и тогава не бива да се страхуваш. Единствен Арджуна знае как да пристяга ризницата си така и никой друг на бойното поле. Свали бронята си, Царю, а аз ще ти я вържа отново, мълвейки древните мантри, произнесени от самия Брахма. Тогава можеш да излезеш без страх срещу могъщия Пандава.“

Дурьодхана бързо свали златната си ризница. След като Дрона докосна вода за пречистване и изплакна устата си, той му я постави отново, рецитирайки мантри. Когато свърши, каза: „Сега можеш да се изправиш срещу всеки враг безнаказано. Тази божествена броня, призована чрез молитвите ми, първо бе дадена от Брахма на Индра. Облечен в нея, Индра се сражава и победи Вритрасура, който бе победил всички останали божества. Върви, Царю, и излез срещу Арджуна. Няма време за губене.“

* * *

Когато слънцето достигна пладне на тринайсетия ден, много страшни битки кипяха между почитаните воини и от двете страни. Дхрищадюмна неотклонно се стремеше напред, надявайки се да се изправи в двубой срещу Дрона. Бхима неспирно търсеше синовете на Дхритаращра, а Юдхищхира се сражаваше срещу Шаля и дивизията му воини. Сатяки се би срещу Бахлика, Сахадева срещу Шакуни, Гхатоткача и ордите му от ракшаси срещу Аламбуша и сподвижниците му, а всички останали главни воини сред Пандавите се биеха срещу равни по могъщество противници. Сражавайки се с човешки и божествени оръжия, великите воини бяха красива гледка на бойното поле, докато се атакуваха и контраатакуваха едни други, проявявайки всичките си умения.

Междувременно Арджуна продължаваше да се врязва в гъсто строените кауравски войски. Научавайки вестите за напредването му, Джаядратха трепереше от страх. Карна и Ашватхама стояха край него с унили лица. Все още на цели трийсет километра от Джаядратха, Арджуна се биеше безмилостно. Със смъртоносните си стрели той правеше пробиви в защитата на врага, през които Кришна бързо придвижваше колесницата. Където и да отидеше колесницата, Кауравите отстъпваха като мрака по изгрев. Стрелите на Арджуна избиваха хора, застанали на цели три километра разстояние. Добре закалените му и полирани стоманени стрели се сипеха от небето като дъжд от метеори. Докато Арджуна унищожаваше противниковите дивизии, Кришна объркваше щурма им с ловкото си управление, демонстрирайки различни изкусни маневри, докато колесницата се движеше в кръг, назад или настрани.

Понякога Арджуна напредваше бързо, друг път бавно, но никой не го видя да спре да се бие дори за миг. Лъкът му бе постоянно обтегнат, стрелите му се сипеха в безспирни потоци. Нужна бе голяма смелост дори да погледне към него човек. Хиляди воини се втурваха насреща му и загиваха като насекоми в пожар.

Когато слънцето започна да слиза надолу, Винда и Анувинда, двамата принцове на Аванти, нападнаха Арджуна. И двамата бяха махаратхи и се нахвърлиха върху Арджуна едновременно от двете му страни. Ревейки ликуващо, безстрашните воини връхлетяха към него, изстрелвайки дългите си стрели със стотици.

Изненадан от внезапното им появяване, Арджуна бе тежко ранен от повече от шейсет стрели. Кришна бе улучен от още толкова, а конете бяха пронизани с по двайсет всеки. Пламнал от гняв, Арджуна извади стрелите им и насочи своите собствени към противниците си, търсейки уязвимите им места. Той уцели двамата принца и спря атаката им. Винда и Анувинда нададоха бойните си викове и покриха Арджуна с порой от стрели. Без да обръща внимание на щурма, Арджуна внимателно се прицели с две широкоглави остриета и строши едновременно и двата им лъка. С още две стрели повали знамената им, а с дузина други уби конете и колесничарите им. Всичко това стана само за мигове. Преди принцовете да успеят да направят каквото и да било, Арджуна изстреля една сърповидна стрела с цялата си мощ и отсече главата на Винда.

Виждайки брат си убит, Анувинда скочи от колесницата си, ревейки от ярост, и грабнал боздугана си, се втурна срещу Арджуна. Решен да отмъсти за смъртта на Винда, той тичаше като променяше умело посоката си на движение и като достигна до колесницата на Арджуна, стовари с всичка сила боздугана си по главата на Кришна. Кришна не помръдна. Разярен до крайност, виждайки Анувинда да удря Кришна, Арджуна изстреля пет къси стрели, които отсякоха ръцете, краката и главата му. Принцът падна като парчета от скали, разбити от взрив.

Като видяха, че и двамата им водачи са убити, воините на Аванти се втурнаха като един към Арджуна. Пандава ги избиваше със стрелите на своя Гандива, наподобяващи дъжд от искри, излетели от огромен огън. Въртейки се в колесницата си, той изпепеляваше армията, както пожарът изпепелява гора в края на лятото. Тогава хиляди други воини се нахвърлиха върху Арджуна. Колесницата му напълно се изгуби сред неприятелските редици. За Кришна бе невъзможно да се движи в която и да било посока. Сред кипежа на битката, той извика: „О, Партха, сражението е толкова интензивно, че дори нашите небесни коне се измориха. Все още сме далеч от Джаядратха, а те се нуждаят от почивка.“

Без да спира да се бие, Арджуна отговори: „О, Мадхава, ще проправя път през тези врагове. Тогава ще можеш да преведеш по него колесницата, да разпрегнеш конете и да ги оставиш да отпочинат. Извади стрелите от телата им, докато аз удържам тези воини.“

Арджуна насочи плътен порой стрели към враговете си и ги отблъсна. После скочи от колесницата, като не спираше да сипе безброй стрели, а Кришна я откара надалеч от него. Когато Кауравите видяха Арджуна да се бие слязъл от колесницата си, решиха, че е настъпило времето на победата им. Ревейки дори още по-силно, без да обръщат внимание на Кришна и колесницата, те насочиха всичките си оръжия срещу Арджуна. Той се въртеше на всички страни, изстрелвайки навсякъде смъртоносни стрели. Смаяните Каурави не намираха ни най-малък пропуск в защитата му. Да го приближат, означаваше да се хвърлят срещу плътна стена от стрели. Сблъсъкът на стрелите му с тези на неговите противници създаде пелена от огън над главите им. Изгорени, Кауравите отстъпиха.

Арджуна се втурна към мястото, където Кришна беше разпрегнал конете. Кришна му каза, че те се нуждаят от вода и той отговори: „Така да бъде.“ Обтягайки лъка си със златна стрела, поставена на него, Арджуна произнесе мантрите за призоваване на Варунастра. Той заби стрелата в земята и веднага се появи широко езеро с лебеди, патици и други птици, плуващи сред лотоси и лилии. Кристалночистото езеро бе пренесено от райските земи и бе прохладно и приятно. Лек вятър повяваше над водите му, а по бреговете му седяха небесни светци.

Призовавайки друго мистично оръжие, Арджуна изгради подслон край езерото, направен изцяло от стрели. Кришна се засмя и го възхвали. Той въведе конете под навеса, след като се бяха напили до насита, и те полегнаха на тревата. После Кришна извади стрелите им и нежно масажира телата им.

Кауравите се бяха прегрупирали и отново атакуваха Арджуна, който продължи да се сражава без колесница. Порои от стрели, копия и ланцети се сипеха върху него, но той оставаше непоклатим като Меру, посрещайки обилния порой оръжия, както планината посреща дъжда. Също както единствена алчността унищожава всички добри качества на човека, така и той сам унищожаваше враговете. Биейки се сам срещу безброй воини на колесници, коне и слонове, Арджуна изглеждаше прекрасен. Небесните обитатели го славеха, а и самите Каурави се възхищаваха на храбростта му. Те бяха удивени от появилите се езеро и подслон, които Арджуна бе създал. Въпреки вложените усилия и неблагоприятното положение да се сражава без колесница, те не можеха да го победят. Бързината, ловкостта и способностите му бяха недостижими. Докато той удържаше кауравските сили, Кришна запрегна конете и докара колесницата край Арджуна, а загадъчното езеро с всичките си птици, лотоси и мъдреци изчезна.

Качил се отново на колесницата си, Арджуна наду своята раковина, а Кришна пришпори конете и колесницата се вряза сред Кауравите, докато Арджуна сипеше смъртоносните си стрели във всички посоки. Както бурята вълнува океана, така и той опустошаваше вражеските редици. Кауравите бяха отблъснати назад, неспособни да го спрат по пътя му. Някои от тях се провикваха: „Позор за Дурьодхана! По негова вина земята сега е изправена пред това бедствие. Тези двама герои няма да пощадят никого.“ Други Каурави казваха: „Дхритаращра трябва да започне приготовленията за посмъртните ритуали на Джаядратха. Царят на Синдху ще загине днес.“

Арджуна неумолимо препускаше напред. Само четири часа оставаха до залез, а пред него все още се простираха петнайсет километра войска. Най-смелите сред Кауравите го атакуваха, но като реки, вливащи се в океана, не се завръщаха. Други воини, завладени от страх като атеисти, отклонили се от писанията, обръщаха гръб на битката, навличайки си срам и грях.

Огнецветната колесница, управлявана от Кришна, приличаше на слънчевата колесница на Сурия, управлявана от Аруна, докато се врязваше в редиците на Кауравите. Отпочиналите и освежени коне се втурваха напред, сякаш готови всеки миг да се вдигнат в небето. Арджуна и Кришна изглеждаха като две огнени слънца, изгрели заедно в края на епохата. Всеки, който се доближеше до тях, загиваше от оръжията на Арджуна и падаше безжизнен на земята. Кауравите, изправени срещу него, бяха обезверени и отчаяни. Те напразно се опитваха да му попречат да стигне до Джаядратха, но за по-малко от час Арджуна вече виждаше в далечината високото знаме на Дрона. С триумфиращ вик той каза: „Гледай, ето там е знамето на учителя, Мадхава! Мисля, че сме съвсем близо до царя на Синдху. Не може да е по-далеч от няколко километра.“

Кришна отново посъветва Арджуна да заобиколи Дрона, за да не губи време, но Дрона вече го беше видял и изстрелваше стрели, които прелитаха повече от три километра и пронизваха и него, и Кришна. С кървящи рани, те приличаха на две разцъфнали дървета карникара. Кришна откара колесницата надалеч от атаката на Дрона, оставяйки помежду им ескадрони кауравски воини. После заобиколи в широк кръг дивизията на Дрона. Арджуна не спираше да сипе острите си стрели в безкрайни порои, поваляйки хора, коне и слонове навсякъде.

Когато Арджуна достигна на няколко километра от Джаядратха, внезапно го нападна Дурьодхана. С ярко сияеща непроницаема ризница, кауравският принц нададе мощен рев и препусна напред. Приближавайки с колесницата близо до своя враг, той извика предизвикателството си.

Кришна спря конете и каза: „Виж могъщия син на Дхритаращра, застанал безстрашно насреща ти. Той пламенно мрази Пандавите и е съвършен воин, способен да се сражава наведнъж с многобройни врагове. Мисля, безгрешни, че е настъпил мигът, в които да се изправиш срещу него. От това ще зависи победата или поражението ни. Унищожи го със силата на гнева си, о, Паратха. Съдбата ти го изпраща. Защо ли е готов да рискува така живота си? Със сигурност скоро ще съжалява за безразсъдството си. Повали този грешник и войната ще приключи. О, Арджуна, убий го и изкорени злото сред Кауравите.“

Арджуна се взираше гневно в крещящия Дурьодхана: „Така да бъде. Отведи ме при този недостоен човек. Ще го накажа със смъртоносните си стрели и така ще отмъстя за нещастията, които причини на Драупади.“

Кришна подкара колесницата към Дурьодхана. Като видяха, че Каурава не проявява страх пред могъщите си противници, много воини завикаха ликуващи и го приветстваха. Други изстенаха тежко, считайки, че Дурьодхана ще бъде принесен като гхи в жертвения огън на битката, и извикаха с ужас: „Царят ще бъде убит! Царят ще бъде убит!“

Чувайки виковете им, Дурьодхана се засмя: „Не се страхувайте! Скоро ще пратя тези двама воини в обителта на смъртта.“

След това предизвика Арджуна: „О, Партха, покажи храбростта си. Използвай всички оръжия, които си научил от Дрона и получил от боговете, и виж как ще отблъсна атаката ти. След това ще откъсна главата ти, както и тази на Кришна.“

Дурьодхана без бавене прониза Арджуна с три стрели, полетели невидими към него. С четири улучи всеки от конете му, а с още десет рани Кришна. С други добре насочени стрели, Дурьодхана разкъса камшика в ръцете на Кришна и той падна на парчета на земята. Арджуна опъна Гандива назад до ухото си и изстреля четири стоманеноглави стрели, които изсвистяха във въздуха. Удряйки се в ризницата на Дурьодхана, те паднаха на земята, без да го наранят. Арджуна пусна нови шестнайсет стрели, които също бяха отбити от бронята. Изстреля други двайсет с още по-голяма сила, но те също не можеха да преминат през необикновената ризница.

Като видя това, Кришна каза с изненада: „Не съм виждал такова нещо преди. Твоите стрели са способни да пробият земята, а сега падат безполезни, отбити от бронята на Дурьодхана. Всичко наред ли е с теб, Партха? Да не би Гандива да губи мощта си? Защо си неспособен да пронижеш врага си? Сега не е време за провали. Каква е причината за това?“

Арджуна разбра. Взирайки се в смеещия се Дурьодхана, той отговори: „Мисля, че днес Дрона е вързал ризницата на Дурьодхана. Тя носи в себе си силата на трите свята. Единствен Дрона знае тази тайна и я бе предал на мен. Никое оръжие не може да пробие тази броня. Ти несъмнено знаеш това, Кришна, тъй като знаеш всичко. Но виж как този безумец е застанал насреща ми. Прилича на жена, облечена в ризница, която не знае как да се възползва от положението си. Макар да е защитен от непробиваема броня, аз въпреки всичко ще го победя. Виж как ще го поваля с атаката си.“

Дурьодхана стоеше безстрашен на колесницата си и викаше подигравателно на Арджуна: „Опитай отново, Партха. Струва ми се, че губиш сили.“ Той изстреля гъст порой стрели, които покриха Арджуна и Кришна. Кауравите, наблюдаващи боя, с наслада гледаха колко неуязвим бе Дурьодхана за атаката на Арджуна. Те зареваха и заудряха барабаните си.

Отбивайки стрелите на Дурьодхана, Арджуна се разгневи. С принудена усмивка той уби четирите коня на Дурьодхана. След това разби на парчета колесницата му със сто стрели с остриета чукове. Взимайки други четири стрели с удължени острия, той ги зареди с мантри и съсредоточено ги насочи срещу Каурава. Стрелите улучиха Дурьодхана по върховете на пръстите, единствената непокрита част от тялото му, докато той изстрелваше собствените си стрели. Дурьодхана извика от болка, докато те се забиваха под ноктите му, и хвърляйки лъка си, заскача по терасата на колесницата си, като размахваше ръката си в агония.

Виждайки болката на своя предводител, останалите кауравски воини се втурнаха да го спасяват. Те наобиколиха Арджуна с колесници, коне и слонове. Крипа, който се бе притекъл на помощ на Дурьодхана, го качи на колесницата си, носеща емблема с бик, и го отнесе на сигурно място.

Арджуна отново започна да громи кауравската армия. Той скоро успя да се измъкне от нападателите си. Когато колесницата му излезе от вражеските редици, и той, и Кришна надуха раковините си с всичка сила. Този звук изпълни бойното поле и ужаси Кауравите. Джаядратха също го чу в далечината и застина на колесницата си, вглеждайки се уплашено в посоката, от която идваше звукът.

Назад по бойното поле останалите Пандави се сражаваха, избивайки хиляди неприятели. Загубите и от двете страни бяха огромни. Земята отново доби ужасяващ вид, осеяна с труповете на убити хора и животни, лежащи сред останките от колесници, брони и оръжия.

18.
Мистичното могъщество на Кришна

Юдхищхира чу в далечината екота от раковините на Арджуна и Кришна. Страхувайки се, че брат му може да се намира в опасност и да дава сигнали за помощ, той каза на Сатяки: „О, потомъко на Шини, мисля, че е ударил часът да изпълниш приятелския си дълг. Ти си всецяло отдаден на благополучието ни и особено на това на Арджуна. Казва се, че този, който загуби тленната си обвивка, докато се сражава за каузата на приятел, получава същата полза като онзи, който два пъти е дал цялата земя като милостиня. Струва ми се, че сега Арджуна може би се нуждае от помощта ти. Той сам се втурна сред кауравската войска. Моля те, иди при него. Никой друг не може да му помогне по-добре от теб.“

Сатяки се чувстваше раздвоен. Арджуна специално му бе наредил да стои край Юдхищхира и да следва заповедите му. А сега Юдхищхира му нареждаше да го остави. Какво щеше да стане, ако докато го нямаше, Дрона нападнеше и пленеше Юдхищхира? Арджуна никога нямаше да му го прости. Той даде глас на съмненията си: „О, господарю на земята, няма нещо, което да не бих направил по твоя заповед. Както ти правилно каза, аз винаги съм посветен в служба на Арджуна. Затова съм готов да проникна дори сред редиците на небесните войнства, за да помагам на най-великия сред воините. Обаче трябва да ти припомня думите, които Арджуна ми каза днес: «Пази Юдхищхира, докато се върна, след като съм убил Джаядратха.» Как бих могъл да те оставя? Несъмнено заплахата на Дрона още тегне над теб, защото той е дал обет да те залови.“

Сатяки увери Юдхищхира: „Не е възможно Арджуна да е в опасност, тъй като с него е Кришна. Та кой сред Кауравите може изобщо да го застрашава? Без съмнение той е надул раковината си, след като е постигнал голяма победа. Навярно се е приближил до Джаядратха. Сигурен съм, че Арджуна е добре, но ако не можеш да преодолееш тревогата си, ще го последвам. Обаче няма как да тръгна, без да съм те поверил на грижите на някого, способен да те защити от Дрона. Така че заповядай ми според волята си, Царю.“

Юдхищхира посочи многото воини, които го обкръжаваха — Бхима, Дхрищадюмна, близнаците, синовете на Драупади, Гхатоткача и безброй други. Те със сигурност щяха да успеят да спрат Дрона, ако той решеше да атакува. Учителят най-вероятно щеше да е зает в опитите си да предпази Джаядратха.

Виждайки решителността на Юдхищхира, че именно той трябва да тръгне след Арджуна, Сатяки се почувства длъжен да го направи. В края на краищата Пандава може наистина да се нуждаеше от помощ. Въпреки че изглеждаше невероятно Арджуна да е в опасност, Сатяки усещаше, че ако не го последва, щяха да го обявят за страхливец. Оглеждайки пандавските воини, сражаващи се наблизо, той каза: „Ще последвам заповедта ти и ще тръгна. Желая ти победа, Царю. Спускайки се във вражеската армия — океан от стрели, копия и пики — скоро ще достигна до учителя си и ще му предложа каквато помощ ми поиска. Нека страховете ти се разсеят.“

Като се приближи към Бхима и го помоли да заеме мястото му край Юдхищхира, Сатяки нареди на колесничаря си да кара през редиците на Кауравите в посока към Арджуна. Той скоро видя унищожението, което Пандава бе оставил след себе си. Пробивайки си път с бой сред останалите войски, Сатяки се натъкна на Критаварма и помежду им закипя ужасяваща битка. Сатяки се сражаваше неистово, решен да настигне Арджуна възможно най-бързо, и скоро взе надмощие над противника си. Всеки кауравски воин, който се изправяше срещу Сатяки, бе бързо повален. Преминавайки по пътя на Пандава, той напредваше бързо. След час в далечината съзря колесницата на Арджуна и знамето му, което се развяваше над полесражението. Щом го видя, той извади раковината си и нададе мощен звук.

Дори след като изпрати Сатяки да помогне на Арджуна, Юдхищхира все още оставаше неспокоен. Той каза на Бхима: „От тревога изпратих потомъка на Шини сред вражеските редици, подредени от Дрона. Сега се страхувам и за него, и за Арджуна. О, силноръки принце, единствен ти си способен да отблъснеш врага. Затова тръгвай бързо след брат ни и след Сатяки. Като ги настигнеш и се убедиш, че са добре, надай мощен вик. Тогава ще си отдъхна с облекчение. Ако ти си до тях, няма да има нищо непостижимо за Арджуна и ученика му. Ще смятам, че Джаядратха вече е убит.“

Бхима се засмя: „Че в каква опасност може да е изпаднал Арджуна? Но щом искаш, ще тръгна след него. Скоро ще чуеш моя вик. Успокой ума си.“

Преди да препусне, Бхима отиде при Дхрищадюмна и му каза: „Тръгвам след брат си. Помнейки клетвата на Дрона, стой близо до царя. Ти си роден, за да убиеш този брамин. В твое присъствие никаква опасност не застрашава Юдхищхира.“

Успокоен от Дхрищадюмна, Бхима се втурна сред кауравските редици. Както и Сатяки преди него и той видя унищожението, сътворено от Арджуна. Носейки се по следата, оставена от Арджуна и Сатяки, той бързо напредваше към брат си. За кратко време побеждаваше воините, които го предизвикваха и скоро настигна Арджуна. Виждайки флага му в далечината и колесницата на Сатяки недалеч, Бхима изрева страховито.

Арджуна, който вече се бе срещнал със Сатяки, чу рева на брат си и каза на Кришна: „Сега и могъщият Бхимасена е тук. Не виждам как Кауравите ще успеят да спасят Джаядратха от мен, след като съм заедно с брат си и със Сатяки.“

Арджуна се бе изненадал, като бе видял ученика си. Отначало го бе укорил, уплашен за Юдхищхира, но Сатяки го бе уверил, че царят е добре пазен. Той виждаше освен това, че Дрона е зает да охранява Джаядратха, така че нямаше непосредствена опасност за Юдхищхира. Арджуна бе прегърнал любимия си ученик, който бе извършил смайващ подвиг, преминавайки през кауравските войски за толкова кратко. Хвалейки храбростта му, Арджуна нареди на Сатяки да му помогне да приближи Джаядратха.

Само два часа оставаха до залез. На Арджуна все още му предстоеше да победи Карна, Ашватхама и останалите могъщи Каурави, преди да успее да достигне до Джаядратха. Без съмнение самият Дрона също щеше да се сражава с цялата си сила, за да защити царя на Синдху. Дурьодхана се бе възстановил от раните си и се бе завърнал в боя с много от братята си. Всички те стояха между Арджуна и Джаядратха. Изобщо не беше сигурно, че Пандава ще успее да изпълни обета си. Сега, след като бе дошъл и Бхима обаче, Кауравите падаха като дървета, връхлетени от буря. Арджуна и сам бе достатъчно опасен, но когато се сражаваше заедно със Сатяки и Бхима, никой не можеше да го спре.

Тримата пандавски воини напредваха към дивизията, формираща последната защитна линия около Джаядратха. Карна излезе напред да ги пресрещне и Бхима го предизвика. Карна се нахвърли върху него, изстрелвайки с ярост стотици стрели. Пазейки се от тях, Бхима отвърна със сто от своите. Докато двамата воини се обикаляха с колесниците си и всеки от тях очакваше нападението на другия, те се гледаха напрегнато с очи, горящи като въглени. После внезапно започнаха да сипят порои смъртоносни стрели. Тетивата им кънтяха като гръмотевични трясъци, стрелите им се удряха в бронята на врага с отекващи звуци. Никой не се разколебаваше под атаката на неприятеля, нито показваше милост. Воините наоколо ги гледаха с удивление. Някои от тях, виждайки поразителната бързина на Карна, считаха Бхима за обречен, докато други, наблюдавайки неконтролируемата ярост на Бхима, смятаха, че е дошъл краят на Карна.

Бхима атакуваше Карна с цялата си мощ, гледайки го с открито презрение. Ето един от главните причинители на страданията на Пандавите. Ето го онзи, който им се присмиваше по време на играта на зарове и предлагаше на Драупади да си намери друг съпруг. Той беше този, който бе дал идеята да я разсъблекат. Винаги заговорничеше с Кауравите как да унищожат Пандавите. Подигравателните му думи, когато тръгваха за гората, все още кънтяха в ушите на Бхима. Сега, най-после, те стояха един срещу друг в битка. Бхима безстрашно притискаше Карна, опъвайки златния си лък назад до ухото, докато пускаше стрелите си. Той изстреля толкова много стрели по врага си, че те го скриха от поглед. Карна контрира атаката и бързо излезе от мрежата от стрели. После прониза Бхима с девет добре закалени стоманени остриета, които проблеснаха от лъка му като мълнии.

Непоколебим, Бхима се приближи дори още повече до Карна, изстрелвайки непрестанно стоманени стрели, пронизващи всяка част от тялото му. С намерението да смаже Карна с боздугана си, Пандава закара колесницата си точно пред него. Когато се сблъскаха, черните коне на Бхима се смесиха с млечнобелите жребци на врага му, наподобявайки красиви тъмни и светли облаци, събрали се в небето.

Кауравите извикаха с тревога, като видяха яростния Бхима, устремен да убие Карна. Пандава разлюля боздугана си, а Карна бързо го отби със своя собствен. Двата боздугана се сблъскаха сред дъжд от искри и грохот, който оглуши за известно време наблюдателите. Сражавайки се съвсем отблизо, Бхима и Карна приличаха на два планински лъва, борещи се до смърт. Колесничарите им отдръпнаха назад конете и двете колесници се разделиха отново. Двамата воини пак хванаха лъковете си и започнаха да се обстрелват с къси стрели и пламтящи копия. Докато се обикаляха един друг, неспирно хвърляйки оръжията си, те сякаш бяха два дъждовни облака, изливащи порои през сезона на мусоните. Стрелите им, украсени със злато, приличаха на ята обезумели лебеди, блуждаещи в небето.

Кришна и Арджуна разбраха, че Бхима се е нагърбил с тежко бреме. Разяреният Карна бе страшен враг. Въпреки че се бе сражавал с Пандавите вече няколко пъти, никога не е бил в такова настроение. Сега приличаше на бога на смъртта, дошъл да унищожи всички създания. Но Бхима умело удържаше щурма му. Всички му се възхищаваха, когато контрираше безбройните стрели на Карна със своите собствени. Докато Бхима и Карна се биеха, Арджуна и Сатяки продължаваха да атакуват Кауравите. Слонове, коне и хора падаха мъртви навсякъде около тях, пронизани от смъртоносните им стрели.

Внезапно Бхима разсече лъка на Карна на две с остра като бръснач стрела. След това повали единия от двамата му колесничари и обсипа с петдесет право насочени стрели неподвижния си враг. Карна отби стрелите и взе едно копие. Както Индра хвърля гръмотевицата си, така и той хвърли копието по Бхима. Инкрустирано със злато и скъпоценни камъни, то полетя с бляскаво сияние, а острието му сипеше оранжеви пламъци. Като го видя да напуска дланта на Карна, Бхима извади седем сърповидни стрели и ги изстреля в бърза последователност. Те излетяха и разбиха копието на осем парчета. После с други двайсет стрели Бхима улучи Карна в гърдите и нададе мощен вик.

Без да се бави дори миг, Карна взе и вдяна нов лък. После изстреля дузина стрели, докато Бхима поставяше своите на лъка си. Дори небесните обитатели се смаяха, гледайки пъргавината и ловкостта на Карна. Насочвайки трескаво колесницата му насам-натам, колесничарят на Бхима, Вишока, избегна стрелите на Карна и те просвистяха покрай Пандава. Битката между двамата герои продължаваше като боя между два могъщи слона за водачество на стадото. Те се нападаха помежду си неуморно, ревейки през цялото време. Понякога се смееха, понякога се предизвикваха един друг, а понякога надуваха раковините си. Гледаха се презрително, докато се биеха, и всеки се стремеше да победи другия.

Бхима още веднъж разсече лъка на Карна и веднага след това уби четирите му коня и втория му колесничар. Призовавайки цялата си мощ, той изля страховит порой от стрели, които напълно покриха Карна. С убити коне и колесничари и наранен по цялото тяло, Карна се обърка и не знаеше какво да направи. Като видя приятеля си в толкова затруднено положение, Дурьодхана нареди на брат си Дурмукха да го спаси. Излизайки храбро срещу стрелите на Бхима, Дурмукха препусна към Карна и бързо го взе на колесницата си. Но още в мига, в който Карна скочи на нея, със серия бързи стрели Бхима уби Дурмукха, заедно с колесничаря и конете му.

Поразен, Карна бързо обиколи с почит мъртвия Каурава, а после се затича към колесницата на друг воин. Когато няколко от останалите братя на Дурьодхана му се притекоха на помощ, той отново поднови атаката си срещу Пандава. Като се усмихна при вида на толкова много от заклетите си врагове пред себе си, Бхима се сражаваше с неизчерпаема енергия. Той уби още трима кауравски принцове и нададе бойния си вик, който накара воините да потреперят от страх. В далечината Юдхищхира го чу и въздъхна с облекчение. Арджуна и Бхима бяха добре.

Толкова яростен бе щурмът на Бхима, че никой не можеше да застане насреща му. Само с по една стрела той уби други четирима от синовете на Дхритаращра. Накрая дори самият Карна бе победен и пронизан с толкова много стрели, че се обърна и побягна.

Бхима се нахвърляше върху Кауравите със страшна ярост. Целейки се в братята на Дурьодхана, той започна да ги избива, както лъв изтребва дивеч. Стрелите на Пандава се сипеха като отровни змии. Спомняйки си всички злини, които бяха причинявали на него и на братята му, той безмилостно ги избиваше. Докато преминаваше из полето, Бхима се натъкна на Викарна и си спомни как той се бе изказал в защита на Драупади по време на играта на зарове. Пандавите знаеха, че Викарна изпитва обич към тях и подкрепя каузата им, дори против желанието на по-големия си брат, но дългът в крайна сметка го бе принудил да се бие за Дурьодхана.

Взимайки предвид своя обет да избие всичките сто братя обаче, както и кшатрийския си дълг, Бхима не се поколеба да атакува Викарна заедно с останалите му братя. Със златоперите си стрели той ги убиваше един след друг. Накрая уби и Викарна с три стрели. Когато принцът падна на земята, Бхима отиде при него и почтително обиколи тялото му. Усещаше угризение и скръб, но мислейки си за възвишените земи, които Викарна неминуемо щеше да постигне, сърцето му отново се зарадва. Добродетелният кауравски герой винаги бе изпълнявал религиозните си задължения и бе загинал в бой лице в лице с врага. Без съмнение бе отишъл в райските сфери.

След като отдаде последна почит на Викарна, Бхима отново се хвърли в боя. Наблизо Сатяки отблъскваше ескадроните на Дрона, приближавайки към самия учител, докато Арджуна неотклонно напредваше към Джаядратха. Не оставаше много време до залез и тримата пандавски герои се сражаваха до крайния предел на силите си.

* * *

Дурьодхана беше съсипан от скръб. Бхима току-що бе убил повече от трийсет от братята му. Той си спомни предупреждението на Видура. Защо не го беше послушал? Със сигурност Бхима не беше човек, нито пък Арджуна. Те двамата унищожаваха войските му, както Индра и Махадева бяха избили асурите. Недалеч Сатяки сам разгромяваше армията на тригартите. Сякаш някаква божествена сила помагаше на всички пандавски воини. През ума на Дурьодхана отново премина мисълта, че Кришна може наистина да е Върховният Бог. После той си спомни уверенията на данавите. Дори и тези небесни създания да му помагаха, това нямаше да е от кой знае каква полза срещу самия Бог. Въпреки численото превъзходство на Кауравите, Пандавите неумолимо ги унищожаваха. Най-великите воини в трите свята се намираха сред армията му, но дори те не бяха способни да победят Пандавите. Самият той явно също не можеше да направи нищо, дори и облечен в небесната ризница на Индра.

Принцът вдигна поглед към небето. Слънцето не бе далеч от западния хоризонт. Може би не всичко още бе изгубено. Арджуна все още трябваше да мине през Дрона и сина му. Ако и други непобедими кауравски воини ги подкрепяха, Арджуна можеше и да бъде спрян. Дурьодхана подкара бързо колесницата си към Дрона. Нужно бе едно последно стратегическо усилие. Той и учителят трябваше да призоват всички налични велики воини и да ги строят в непробиваема формация, за да защитят Джаядратха. Със сигурност дори Арджуна нямаше да има достатъчно време да си проправи път през Дрона, Карна, Крипа, Ашватхама, Шаля и много други воини, всичките застанали срещу него.

Докато Дурьодхана препускаше към Дрона, Сатяки се биеше срещу могъщия кауравски герой, Бхуришрава. Сражавайки се един с друг, и двамата мъже мислеха за старата вражда на своите бащи. Бащата на Сатяки, Шини, навремето бе победил в бой Сомадатта, бащата на Бхуришрава, по време на една сваямвара. Шини беше влачил и ритал Сомадатта пред очите на много царе. След това Сомадатта бе удовлетворил Шива и бе получил от него благословията синът му да направи същото със сина на Шини. Сега двамата синове се срещаха в бой за първи път. Те се обсипваха с хиляди стрели, но никой не успяваше да вземе надмощие над другия. И двамата хвърляха копия и ланцети с цялата си сила, но противникът винаги ги посичаше с добре прицелени стрели. Ревейки като два бика, те се сражаваха, приближавайки се един към друг. Конете и колесничарите им бяха убити, а колесниците — разбити на парчета.

Двамата храбри воини скочиха от разбитите си колесници и извадиха небесносините си мечове от обсипаните със скъпоценни камъни ножници. Грабнали щитове от биволска кожа, украсени със златни и сребърни гравюри, те бавно обикаляха един около друг. Сблъсквайки се, двамата демонстрираха различни ловки движения, като описваха кръгове и се въртяха бързо насам-натам. Скачаха във въздуха и размахваха дългите си мечове, удряйки се един друг със страшна сила. Трясъкът на мечовете им отекваше из бойното поле. Искри хвърчаха, когато оръжията им се сблъскваха или се стоварваха върху броните им. Двамата воини нападаха и парираха с такава бързина и умение, че смайваха наблюдаващите ги, които ги възхваляваха и окуражаваха. Внезапно при един силен удар двата меча се счупиха. Захвърляйки ги настрани, те започнаха да се борят. Удряха се и се сграбчваха един другиго, търкаляйки се по земята с викове. Прилагайки всякакви видове похвати в борбата, те се биеха, решени да се убият един друг.

Постепенно Сатяки се изтощи. За да стигне до Арджуна бе положил свръхчовешко усилие, което сега носеше своите последици. Бхуришрава се възползва от възможността и хвана противника си за косата. Влачейки го по бойното поле, воинът на Куру го риташе и удряше.

Недалеч оттам, Кришна видя какво предстои да се случи и извика на Арджуна: „Бързо спаси ученика си, който е изтощен, сражавайки се за теб. Виж в каква беда е изпаднал.“

Арджуна погледна към Сатяки. Бхуришрава бе взел един захвърлен меч и го бе вдигнал, готов да отсече главата на врага си. Виждайки опасното положение, в което се намира Сатяки, Арджуна без бавене постави една стрела с острие като бръснач на лъка си и я изстреля с цялата си мощ. Стрелата откъсна ръката на Бхуришрава, точно когато замахваше с меча. Все още стискайки оръжието, ръката падна на земята като петглав змей от небето. С бликаща от рамото кръв, Бхуришрава се огледа наоколо си с гняв и изненада. Кой така грубо бе пренебрегнал правилата на битката? Да нападнеш враг, без да си го предупредил, бе немислимо.

Като видя наблизо Арджуна, Бхуришрава разбра, че това е бил той. Изумен, той укори Пандава: „Позор за теб, о, сине на Кунти! Как можа да извършиш такова жестоко и безсърдечно дело? Ти не се сражаваше с мен, но въпреки това коварно отсече ръката ми. От Дрона ли си научил това, или от Крипа, а може би от Индра? Мисля, че не, тъй като никой от тях никога не би одобрил подобно действие. Нито пък може ти, който си роден в благородно семейство, да извършиш такова подло нещо. Може би си го направил по внушение на нечестния Кришна. Вришните са род нисши и злонамерени хора, отдадени на позорни дейности. Защо избра да се сприятелиш с тях, Арджуна? Виж сега сам резултатите.“

Приближавайки се към Бхуришрава, Арджуна извика: „Ясно е, че с разпадането на тялото интелектът също си отива, след като изрече толкова много безполезни укори към нас. Знаеш много добре, че аз познавам правилата на боя, също както и смисъла на всички нравствени предписания. Нима бих могъл да извърша греховно дело? Кшатриите се сражават срещу враговете си, подкрепяни от собствените си хора. Защо сега да не е правилно да защитя Сатяки, който е избрал да се бие на наша страна, жертвайки живота си? Напротив, първото ми задължение е да му дам закрила. Ако бях стоял настрана, гледайки как го убиваш, тогава щях да се опетня с грях.“

Бхуришрава се отпусна на колене, притиснал с длан раната си. Той слушаше мълчаливо, докато Арджуна продължи: „Ти беше готов да убиеш Сатяки, когато бе обезоръжен, изтощен и паднал на земята. Виждайки това, аз бързо действах, за да го спася. Както Сатяки бе неподготвен за твоето нападение, така и ти бе неподготвен за моето. Няма в какво да ме упрекваш. По-скоро обвинявай себе си, че не си успял да се защитиш срещу нападение на бойното поле. Кажи ми, силноръки, ти самият как би постъпил, ако някой зависеше от теб в подобни обстоятелства?“

Бхуришрава, чийто живот бързо изтичаше с кръвта му, не отговори. Решавайки да напусне тялото си, потопен в мистична медитация, той разстла с лявата си ръка постеля от стрели. Събирайки ги с голяма трудност, воинът ги подреди в импровизирано място за сядане. Когато седна, с поглед съсредоточен в слънцето, всички останали воини по бойното поле спряха да се сражават от уважение. Тогава Кауравите започнаха да укоряват Кришна и Арджуна.

Неспособен да изтърпи укорите им, Арджуна изкрещя в отговор: „Аз тържествено съм се заклел, че никой, който се бие на моя страна няма да загине, докато имам силите да го защитавам. Нито вие, нито Бхуришрава имате право да ме обвинявате за това, че съм спасил невъоръжен човек от въоръжен противник. Но кажете, велики герои, кой не би осъдил убийството на обезоръжения и замаян Абхиманю от група могъщи, въоръжени воини, изправени на колесниците си?“

Бхуришрава продължаваше да мълчи. Гневът му го бе напуснал. Двамата с Арджуна бяха приятели от дълго време и чувайки огорчените думи на Арджуна, той осъзна собствената си вина. Разбирайки, че предопределеният му край е настъпил, Бхуришрава затвори очи и съсредоточи ума си върху Вишну, подготвяйки се да съблюдава свещения обет Прая — да медитира, докато умре.

Арджуна отново заговори на поваления воин: „О, велики, аз те обичам, колкото собствените си братя. С мое позволение, а също и с това на Кришна, сега може да отидеш във висшите сфери.“

Кришна добави: „Ти беше отдаден на жертвоприношения и обожание на Върховния Бог. Затова иди в моята обител, която сияе в блясък и дори Брахма мечтае за нея. Приемайки духовен облик, подобен на моя собствен, качи се на гърба на Гаруда и той ще те отнесе в онези вечни земи.“

Докато Кришна говореше, Сатяки дойде в съзнание и се изправи на крака. Като видя врага си да седи наблизо, той вдигна захвърления си меч и се втурна към него. Докато всички присъстващи викаха, за да го спрат, той замахна с меча с все сила и отсече главата на Бхуришрава.

Последва пълна тишина. Никой не одобри, че Сатяки уби Бхуришрава, който вече бе сразен от Арджуна. Някои от кауравските воини заговориха помежду си: „Сатяки бе просто инструмент, защото смъртта на този герой несъмнено бе повелена от съдбата. Самият Творец принуди Сатяки да убие Бхуришрава, а ние не бива да даваме воля на гнева, който винаги е причина за човешките страдания.“

Дурьодхана и Карна обаче укориха Сатяки. Обръщайки се с окървавения си меч в ръка, Сатяки им отговори с вик: „Вие, порочни хора, знаете само да говорите за доблест, но делата ви никога не са добродетелни. Къде беше вашата добродетел, когато убихте Абхиманю? Аз отдавна съм се заклел да убия всеки човек, който ме повали в бой и ме ритне. Винаги съм знаел, по предопределение, че ще убия Бхуришрава. Ръката на съдбата движи всички хора. В какво съм се провинил? В древни времена мъдрецът Валмики е казал: «В битка човек винаги трябва да действа така, че да нарани и убие враговете си.»“

Всички мълчаха. Никой и от двете страни не считаше постъпката на Сатяки за благородна. Всички възхваляваха Бхуришрава в умовете си, защото той бе отишъл в най-висшите и най-свети земи. Погледнаха главата му, лежаща на земята, с тъмни къдрици и червеникави като на гълъб очи, която бе прекрасна дори и в смъртта.

След миг на почтително мълчание, воините от двете страни надуха раковините си и битката отново започна. Вземайки Гандива, Арджуна каза на Кришна: „Пришпори конете, о, Мадхава. Слънцето бързо се спуска към западните хълмове. Владетелят на Синдху е добре пазен от най-силните кауравски воини. Задачата ми няма да е лесна. О, силноръки, насочвай конете така, че никой да не може да ме спре.“

Колесницата на Арджуна се понесе напред към Джаядратха, чийто флаг вече се виждаше зад гъстите редици от кауравски войски. Още в същия миг Дурьодхана, Карна, Шаля, Ашватхама, Крипа и Вришасена го атакуваха, поддържани от десетки хиляди бойци на колесници, конница и слонове. Всички те връхлетяха Арджуна като бурно море, разбиващо се в брега. С острите си като бръснач стрели Арджуна на мига отсичаше крайниците на воините около себе си. Докато слънцето постепенно ставаше пурпурно, той неумолимо избиваше кауравските бойци. Въпреки че падаха покосени, Кауравите се радваха, виждайки, че слънцето е почти на хоризонта. Със сигурност Пандава щеше да се провали в обета си.

Решени да удържат Арджуна, Крипа и Ашватхама го нападнаха едновременно от двете страни, обсипвайки с порои стрели и него, и Кришна. В същото време Дурьодхана, все още защитен от непроницаемата си ризница, го нападна отпред заедно с Карна. В тила на Арджуна Шаля извика предизвикателството си и без бавене изпрати по него стотици стрели. Арджуна се движеше с ослепителна бързина. Въртейки се на терасата на колесницата си, той изстрелваше стрели по всеки един от нападателите си. Всичките бяха или пронизани, или лъковете им бяха разбити от стрелите му. Бхима отново се сражава с Карна, като същевременно избиваше обкръжилите го войски. Сатяки се зае с Шаля и Вришасена, избивайки хиляди от войниците им.

Арджуна постепенно отблъсна нападащите го Каурави. Изложени на безкраен порой от пламтящи стрели, те напразно се опитваха да го удържат. И Ашватхама, и Крипа демонстрираха майсторски умения, но Арджуна възпираше всяко тяхно оръжие с могъщите си стрели. С цялата си мощ той пронизваше нападателите си с огнени снаряди от Гандива. Небето сякаш бе осветено от неспирен метеоритен дъжд. В гнева си Арджуна приличаше на вечния Шива, избиващ демоните със своя божествен лък Аджагара.

Много царе и воини излизаха напред да атакуват Арджуна, стиснали лъковете, копията, мечовете и боздуганите си. Приближавайки яростно към Пандава, те загиваха в миг от смъртоносните му стрели. Тътенът на Гандива, отекващ неспирно, наподобяваше грохота на облаците, които идват в небето в края на епохата. Воините се отправяха към царството на смъртта с десетки хиляди.

Кауравите изпаднаха в паника. Те се викаха един другиго сред объркването на клането. Навсякъде имаше безформени купчини от окървавени трупове. Виковете и стоновете на умиращите мъже се смесваха с бойните възгласи на оцелелите воини. Накъдето и да погледнеха воините, виждаха флага на Арджуна да преминава през редиците им. Змиеподобните му стрели се сипеха от небето, сякаш изстреляни от самия Индра. Дори Дрона, излязъл срещу Арджуна с цялата си мощ, не съумя да го спре. Той викаше по войниците си, които започваха да бягат, опитвайки се да ги прегрупира и да ги върне отново в боя.

До залез оставаше по-малко от половин час. Дрона заповяда на сина си, на Крипа, Карна, Шаля, Дурьодхана и много други махаратхи да се изправят срещу Арджуна, който сега вече виждаше Джаядратха. Всички те започнаха да хвърлят оръжията си по Пандава и така скриха от погледа му царя на Синдху. Въпреки че бе толкова близо до врага си, Арджуна започна да се обезсърчава. Само няколко минути оставаха до залеза, а той едва успяваше да види Джаядратха, толкова гъст бе дъждът от стрели, копия и ланцети, хвърляни от кауравските герои.

Кришна видя затрудненото положение на приятеля си. Той вдигна дясната си ръка и веднага неговата Сударшана чакра се яви в края на протегнатия му показалец. Като хвърли чакрата, тя закри слънцето и над полето падна сумрак както при здрач. Като си помислиха, че слънцето е залязло, Кауравите заликуваха. Джаядратха все още бе жив. Сега Арджуна трябваше сам да влезе в огъня. Войната беше приключена.

Смутен, Арджуна се огледа наоколо, но Кришна го успокои: „О, Партха, все още има време. Съсредоточи поглед на север — там, където стои Джаядратха. Кауравите свалиха оръжия и сега царят на Синдху е беззащитен. За миг той ще се появи пред очите ти. Постави на Гандива стрела, заредена с мощта на Брахма, и отсечи главата му.“

Арджуна незабавно направи каквото му бе казано. Когато вдигна лъка си с поставена на него сияйна златопера стрела, Кришна му каза: „Този цар има една благословия от баща си. Старият владетел на Синдху, Вридхакшатра му е дал благословия, този, който отсече главата му сам да бъде постигнат незабавно от подобна участ. Знам, че сега Вридхакшатра седи на няколко километра оттук, край езерото Самантапанчака, потънал в дълбока медитация. Затова, нека стрелата ти отнесе главата на Джаядратха в скута на баща му.“

След като каза това, Кришна отдръпна диска си. Внезапно отново блесна светлина, а слънцето се показа ясно точно на западния хоризонт. Арджуна на мига пусна стрелата. Тя полетя като комета право към Джаядратха, който стоеше безстрашно изправен на колесницата си, изненадан от неочакваната поява на слънцето. Отсичайки главата от шията му, стрелата я отнесе високо в небето и я скри от погледа на воините. След като прелетя огромно разстояние, главата падна в скута на Вридхакшатра. Стреснат, монархът скочи на крака. Когато главата на сина му падна на земята, собствената му глава се пръсна на стотици късове и той падна мъртъв.

Кауравите извикаха скръбно. Те разбраха, че мракът е бил илюзия, създадена от Кришна. Дурьодхана се свлече на колене в колесницата си, захвърлил оръжията си, а от очите му потекоха горещи сълзи. Воините му бяха потресени и започнаха бавно да напускат бойното поле.

Зарадван от успеха на приятеля си, Кришна прегърна Арджуна: „Какъв късмет, че уби Джаядратха и ужасния му баща, който бе вечен враг на боговете. Не мисля, че дори Картикея би успял да постигне това. Ти изби една цяла акшаухини воини. Храбростта ти е като тази на Рудра. Днес Дурьодхана и последователите му неминуемо ще разберат, че краят им наближава.“

Облян в пот от неимоверното усилие, Арджуна се усмихна: „Единствено по твоето благоволение бе възможно всичко това. О, Кришна, няма нищо чудно, че онзи, когото ти подкрепяш, печели победа. Юдхищхира със сигурност ще възвърне царството си. Моите братя и аз сме завинаги твои слуги.“

Кришна още веднъж прегърна Арджуна, а после подкара колесницата обратно към техния лагер. Докато се връщаха назад, те видяха огромният брой убити воини, лежащи на бойното поле. Земята сякаш бе застлана с хора, коне, слонове и колесници. Хиляди слуги и лекари излизаха от лагерите да се погрижат за ранените, които стенеха със стърчащи от телата им копия и стрели. Милиони сияйни стрели бяха разхвърляни по земята заедно със счупени боздугани, мечове и брони. Ярки златни накити блестяха сред частите от разбити колесници. С падането на мрака земята изглеждаше красива като есенно небе, обсипано с безброй звезди.

Кришна високо наду раковината си, радвайки сърцата на Пандавите. Като стигна до Юдхищхира, Арджуна допря длани и му отдаде почитания с радостно сърце. Със сълзи на очи Юдхищхира слезе от колесницата си и прегърна Арджуна. Кришна също слезе и докосна с уважение нозете на Юдхищхира. Царят на Пандавите прегърна и него и каза: „О, Говинда, по твоята милост днес сме победители, а враговете ни потънаха в океан от скръб. Всичко е благоприятно за онези, към които си благоразположен. Просто като потърси подслона ти, човек е постигнат от добрата съдба. Онези, които желаят да те удовлетворят, никога не извършват грях и не изпадат в беда.“

Обзет от неописуемо щастие, Юдхищхира продължи още известно време да възхвалява Кришна. Когато свърши, Кришна отговори: „Проклетият Джаядратха бе изпепелен от огъня на твоя гняв. Огромната и горда армия на Дурьодхана постепенно загива, о, Бхарата. Тъй като те оскърби и разгневи, злонамереният Дурьодхана ще срещне гибелта си заедно със съюзниците си. Онези, които избраха да бъдат твои врагове, вече са сразени, макар че ти не изпитваш омраза към никое живо същество.“

Бхима и Сатяки, с покрити от рани тела, се приближиха и застанаха пред Арджуна. След като прегърна и двамата, Арджуна им каза просълзен: „Какво щастие е, че ви виждам и двамата, спасени от Кауравския океан, в който Дрона и Критаварма са като непобедими хищници. Какъв късмет, че накарахте Карна, Крипа и Шаля да побягнат. И двамата сте ми скъпи като собствения ми живот. Когато вие ме подкрепяте и закриляте, не ме е страх от нищо.“

Пандавите поеха радостни към своя лагер, тръбейки с раковините си и възхвалявани от бардове и поети.

19.
Кауравите прегрупират войските си

След смъртта на Джаядратха кауравските воини дадоха воля на скръбта си. Като виждаха колко много от тях загиват, те проклеха Дхритаращра и неговия син. Укорявайки ги за злонамерената им политика, воините възхваляваха Юдхищхира и братята му. Потънал в отчаяние, Дурьодхана се прибираше обратно към лагера си. Той седеше на терасата на своята колесница с ниско наведена глава. Неспособен да погледне когото и да било, умът му бе вглъбен единствено върху събитията от деня. Несъмнено нямаше воин, равен на Арджуна. Нито Дрона, нито Крипа, нито дори Карна можеха да застанат насреща му. Всъщност дори цялата армия не можа да го спре да убие Джаядратха. Дурьодхана стенеше от мъка. Влизайки в шатрата си, той седна на своя трон, последван от Дрона и останалите генерали. В лагера му не свиреше музика, бардовете не пееха.

Опитвайки се да запази хладнокръвие, кауравският принц се обърна към Дрона с разтреперан от мъка глас: „О, учителю, виж клането, което бе извършено сред царете избрали да се бият на наша страна. Дори могъщият Бхишма лежи повален на бойното поле. Пандавите избиха седем акшаухини от войските ни. Днес твоят ученик изпълни обета си и уби Джаядратха, въпреки че ти му противопостави непробиваема бойна формация. Много наши съюзници заминаха за обителта на Ямараджа. Как ще мога да изплатя дълга си към тях? Аз не съм нищо повече от страхливец, погубил приятелите и роднините си. По-добре да потъне вдън земя такъв порочен скъперник и ненавистник на добродетелта като мене! Собственият ми дядо лежи на легло от стрели заради проклетите ми желания. Какво ще ми каже, като се срещнем на онзи свят?“

Дурьодхана замълча и искрено заплака. Той скри лице в шепите си и започна да вика имената на убитите си братя. Карна се приближи да го утеши. Постепенно той се овладя. Поседя известно време с поглед, втренчен в нищото, без да знае какво да направи, и въздишайки тежко. Умът му се люшкаше между отчаянието и жаждата за отмъщение. Не всичко беше изгубено. Кауравите все още имаха Дрона, Карна, Ашватхама и други могъщи герои. Може би все още можеха да победят Пандавите, или поне да пленят или убият Юдхищхира. При всички случаи, да се предадат бе невъзможно. По-добре да загинат до последния човек, отколкото да предоставят царството на Пандавите след всичко случило се. Това беше най-малкото, което оцелелите Каурави можеха да направят за убитите си съюзници.

Със стичащи се по лицето сълзи, Дурьодхана продължи: „О, най-добри воини, кълна ви се, че ще намеря покой само когато убия Пандавите или падна убит от тях. Ще последвам пътя, по който поеха приятелите и близките ни. Като ни виждат победени от враговете ни, нашите воини са неуверени в силите ни и възхваляват Пандавите. След като Бхишма падна, а ти не се сражаваш с пълна сила, учителю, войските ни чувстват, че са без закрила. Изглежда единствен Карна е загрижен за успеха ни. Като глупак аз се оставих да завися от някого, който е приятел само на думи. Алчен за богатства и греховен, с ум, заслепен от желания, аз разчитах на план, който бе сигурно, че ще бъде осуетен. В резултат на това, Джаядратха и толкова много други велики царе лежат мъртви на бойното поле. Затова моля за позволението ти, о, Дрона, да дам живота си в тази битка, както направиха всички тези герои.“

Дрона свали шлема и дългите си ръкавици и ги постави край себе си. Жилавите му ръце бяха целите в рани от стрели и опитни лечители мажеха с билкови мехлеми прорезите. Но укорителните думи на Дурьодхана го засегнаха по-дълбоко от раните. Той се обърна към принца: „Защо ме пронизваш, Царю, с думи, остри като ножове? Колко пъти ти казвах, че никой не може да победи Арджуна в бой. След като видях Бхишма повален, аз се убедих, че сме обречени. Заровете, които Шакуни хвърляше срещу Пандавите, сега се завръщат срещу нас като оръжия. Видура те предупреди за това, но ти не го послуша. Онзи, който пренебрегва съветите на доброжелателите си и действа на своя глава, е неразумен и скоро изпада в жалко положение. Вие навлякохте на всички ни тази беда, като доведохте Драупади в залата за събрания на Куру и я оскърбихте. Подобен грях не може да остане безнаказан.“

Дрона се беше наслушал на укорите на Дурьодхана. Той му напомни всички зли дела, които е извършил срещу Пандавите, давайки ясно да се разбере, че Кауравите няма кого другиго да обвиняват за сегашните си страдания, освен самите себе си. Много пъти бяха предупреждавани, че войната с Пандавите няма да им донесе победа. Дрона се взря в Дурьодхана и в оцелелите му братя. Бхима вече бе избил половината от тях. Останалите представляваха жалка гледка в скръбта и безсилието си. Дрона чувстваше, че все пак е негов дълг да им осигури цялата закрила, на която бе способен, но оставаше малко надежда. Застанал с длан, поставена на ръкохватката от слонова кост на своя меч, той каза: „Като ме виждаш да потъвам в океана на пандавската сила, не бива да усилваш мъката ми, Царю. Чуй какъв е последният ми обет. Няма да сваля отново ризницата си, докато не убия всички панчалийци. А моят син ще избие сомаките. Когато тези две армии бъдат изличени, може и да успеем да победим Пандавите.“

Дрона посочи към Крипа: „Ето тук стои непобедимият ачаря. Враговете ни не могат да го убият. Нека той вложи всичките си сили да погуби царете, съюзили се с Пандавите. О, Дурьодхана, почети брамините и им поднеси дарове. Направи приношения в свещения огън, за да умилостивиш божествата. Ще направим едно последно велико усилие. Утре ще препускам начело на армията ти с блеснали оръжия. Ще ме видиш да се врязвам в редиците на Пандавите като лъв, втурнал се сред стадо крави.“

Зарадвани от думите на Дрона, Кауравите бавно се оттеглиха за през нощта, изтощени от дневната битка.

* * *

Дхритаращра седеше безмълвен на трона си. Край него Санджая нежно потупваше челото му с мека кърпа, натопена в студена вода. Старият цар бе изгубил съзнание, когато бе чул как Бхима е избил още трийсет от синовете му за един ден. Когато се свести, той научи, че Арджуна бе успял да изпълни клетвата си и бе убил Джаядратха. Вцепенен и онемял от мъка, той едва чуто стенеше. Нима имаше някаква надежда за Кауравите, след като цялата им армия не бе успяла да попречи на Арджуна да стигне до царя на Синдху? Слепият монарх промълви с глас, който бе едва доловим: „О, най-добър сред всичките ми слуги, кажи ми как са сега оцелелите ми синове, след като видяха, че армията им е разбита, а Джаядратха е мъртъв? Ден след ден славата ни се топи. Безброй могъщи воини, които бяха на наша страна, загинаха. Всичко това се случва заради превратните влияния на съдбата.“

Дхритаращра простена, клатейки глава: „Арджуна се вряза във войските ни, въпреки че са защитавани от Дрона и Карна. Дори боговете не биха могли да го спрат. Той е непобедим като бушуващ океан. А освен него съществува и Бхима. Половината от синовете ми са мъртви. Бхима няма да намери покой, докато не избие и другата половина. В същото време Арджуна, подпомаган от Дхрищадюмна и Сатяки, ще унищожи останалите герои на Куру. Трудно е за вярване. В началото на войната армията ни надвишаваше двойно пандавската. Сега останаха едва четири от нашите единайсет акшаухини срещу три от пандавските. Силите ни вече са почти равни.“

С наведена глава Дхритаращра слушаше как Санджая описва разговора между Дурьодхана и Дрона. Като чу, че учителят отново се е заклел да унищожи пандавските войски, старият цар се обнадежди. Войната не беше приключила. Дрона и Карна все още бяха живи, също Крипа, Ашватхама и много други воини. Те щяха да са изпълнени с гняв и желание да отмъстят за смъртта на Джаядратха. И вероятно Арджуна е изтощен от страшното си усилие. Все още можеше да настъпи обрат в събитията. Често войни, които са изглеждали безнадеждно загубени, са спечелвани само защото войските са били прегрупирани.

Виждайки, че Дхритаращра отново се изпълва с надежда, Санджая каза: „О, Царю, не забравяй, че водач и закрилник на Пандавите е Кришна. Именно с негова помощ Арджуна успя днес. Хората ти нямат шанс, когато са изправени срещу Кешава в боя. Той е вечният защитник на праведните и унищожителят на демоничните. Затънали в греховност и невежи за добродетелта, синовете ти навличат сами това бедствие върху себе си и върху своите приятели. Единствената им надежда е да върнат на Пандавите законната им собственост. Страхувам се обаче, Царю, че тази възможност отмина. И вината за това е твоя. Резултатът ще е масово унищожение на кшатриите.“

Дхритаращра си спомни невъобразимата форма, която Кришна бе проявил в залата, където той седеше сега. След това беше чувал много за славата му от ришите — но такива описания бе слушал и преди. Опитвайки се да накарат царя да се вразуми, мъдреците отново му бяха напомнили как Кришна бе избил много демони, способни да се преобразяват по своя воля, които бяха тормозили дори боговете.

Усещайки странно чувство на умиротворение при мисълта за Кришна, Дхритаращра каза: „Дори ако по някакъв начин успеем да победим Пандавите, пак ще трябва да се сражаваме с Кешава. За да защити интереса им, той ще вземе непобедимия си диск и ще се втурне срещу войските ми като всепоглъщащия пожар на вселенското унищожение. И след като погуби Куру, ще даде земята на синовете на Кунти. Не виждам как бихме могли да спечелим победа. Дурьодхана е невеж по отношение на позицията и могъществото на Кришна. Този безумец и неверник е роб на собствените си сетивни желания. Той никога не би могъл да разбере Абсолютната Истина. Прилича на дете, което иска да изгаси пожар с двете си ръце. Арджуна и Кришна са се слели сякаш в една душа. Целите и желанията им са едни и дори могъщият Шива не би могъл да ги спре.“

Мислейки за сина си, царят отново усети как сърцето му се изпълва с мъка. Щеше ли да го прегърне някога пак? Навярно не. Той сигурно щеше да загине на бойното поле. Но все пак пътеките на съдбата бяха неразгадаеми. Дори Кришна не бе успял да предотврати смъртта на Абхиманю. А със сигурност той не може да е искал синът на скъпия му приятел и на сестра му да умре. Осъзнавайки неизбежното, но и надявайки се то да не се случи, царят се изправи от мястото си и слугите му го отведоха. Той нареди на Санджая да дойде пак на другия ден и да му разкаже всички събития от нощта и как битката е започнала отново.

* * *

С изгрева на слънцето на четиринайсетата утрин, гневен от спомена за събитията от предишния ден, Дурьодхана каза на Карна: „Как Арджуна успя да премине през редиците ни вчера? Пред самите ти очи той уби Джаядратха. Дори с нечестната постъпка на Кришна това пак не би трябвало да е възможно. Синът на Шакра почти унищожи огромната ми армия. Със сигурност това е желанието на Дрона. Не мога да приема, че учителят се сражава с цялата си мощ. Ако се бе противопоставил на Арджуна с всичките си сили вчера, Джаядратха нямаше да бъде убит. Арджуна е изключително скъп на великодушния Дрона. Какъв глупак съм, че му се доверих, когато обеща да защитава Джаядратха. А сега съм отчаян.“

Карна не беше съгласен: „Не мисля, че трябва да обвиняваш учителя. Без да мисли за собствения си живот, той яростно се сражава с враговете ни. Не е негова вината, че не успя да спре Арджуна, насърчаван от Кришна да изпълни обета си. Облечен в непроницаема ризница и с Гандива в ръка, той е непобедим. За мен няма нищо чудно в това, че успя да победи Дрона. Пък и учителят е стар, вече не е толкова ловък и бърз. Как би могъл да се сравнява с Арджуна?“

Карна и Дурьодхана пътуваха на колесниците си, докато разговаряха. Пред себе си в далечината те виждаха разпростиращата се до хоризонта пандавска войска. С блестящи на слънцето ризници и оръжия, войските приличаха на сияещо море. Кауравските воини отговориха на бойните им викове с тръбенето на раковините си.

Карна си слагаше шлема, когато продължи: „Според мен съдбата е всемогъща. Независимо от усилията или многочислеността ни, независимо дори от това, че в нашата армия се намират най-великите герои, съдбата въпреки всичко прави безполезни старанията ни. О, Царю, човек, сполетян от превратната съдба, разбира, че всичките му усилия са напразни. Ние постоянно се противопоставяме на Пандавите, но въпреки това те винаги остават невредими. Не мисля, че с нещо ни превъзхождат — нито по интелект, нито по сила — нито пък ми се струва, че си направил погрешна преценка поради липса на разбиране. Единствено съдбата контролира всичко. Ако съдбата е повелила да страдаме, не е по силите ни да променим този факт.“

Дурьодхана мълчеше. Може би Карна бе прав. Съдбата определено беше благосклонна към Пандавите. Но тя винаги беше непостоянна. Сега несъмнено бе време да прояви благоволение и към него. Дрона се бе заклел да унищожи панчалийците и сомаките — почти всичко, което бе останало от армията на Пандавите. Ако спазеше обета си, все пак можеха да постигнат победа. Принцът стисна зъби и хвърли поглед към Дрона, който бе зает с подреждането на войските в боен ред. Нямаше полза да го укорява повече.

Колесницата на Дурьодхана достигна до останалите кауравски водачи и той започна да раздава заповеди и да се подготвя. След като решиха каква ще бъде стратегията за деня, Кауравите се подредиха във формация, наподобяваща костенурка. В отговор на това Пандавите строиха войските си в боен ред, оформен като акула. Двете армии се сблъскаха с ликуване, удряйки оръжията си. Гъст облак прах се вдигна над бойното поле.

Решен да приключи конфликта възможно най-бързо, Бхима започна да търси оставащите кауравски принцове, препускайки сред вражеските редици. Незабавно го обкръжиха слонове и конници, сипейки оръжията си върху ревящия Пандава. Започна яростна битка. Дхрищадюмна и близнаците се втурнаха срещу армията на мадраките. Помнейки обета си, Сушарма и оцелелите самшаптаки предизвикаха Арджуна. Сатяки оставаше близо до Юдхищхира, за да го пази заедно с Шикханди и други воини на колесници.

Дрона се сблъска с панчалийците и ги обсипа с десетки хиляди стрели. Призовавайки небесните си оръжия, той ги избиваше бързо. Един могъщ цар на име Шиби, препускащ начело на сомаките, нададе бойния си вик и предизвика Дрона. Той го улучи с трийсет стрели и уби колесничаря му. Дрона се разгневи и го нападна с десет стоманени стрели. Те умъртвиха четирите коня на Шиби, повалиха флага му и отсякоха главата на царя, както стоеше, готов за бой.

Дурьодхана изпрати друг колесничар на колесницата на Дрона и учителят продължи да се сражава с панчалийците и сомаките едновременно.

Бхима бе обкръжен от много кауравски принцове, нападнали го едновременно от няколко страни със стрелите си. Без да трепне от атаката им, Бхима скочи от колесницата си и се хвърли върху един от тях. Като се качи на колесницата му, той го заудря с юмруци. Принцът падна безжизнен на земята със счупени ръце и крака. Бхима се нахвърли върху друг принц, удряйки го и убивайки го по същия начин. Карна се спусна да защитава Кауравите, хвърляйки пламтящото си копие по Бхима, докато той тичаше из бойното поле. Бхима се обърна към копието и го улови, хвърляйки го незабавно обратно по Карна, но Шакуни го съсече във въздуха с една остра като бръснач стрела.

Невъзмутим от нападенията на Кауравите, Бхима хвана друг принц и го уби с един могъщ удар. След това се качи отново на колесницата си и наду своята раковина. С дъжд от златопери стрели той разби колесницата на Дурмада, друг от братята на Дурьодхана. Дурмада се затича към колесницата на брат си Душкарна и се качи на нея. Двамата принцове застанаха един до друг, изстрелвайки точните си стрели по Бхима със стотици. Бхима се втурна към Душкарна и разтроши колесницата му само с един удар на боздугана си. Принцовете успяха да скочат, но същото направи и Бхима и ги заудря с юмруците си. И двамата паднаха мъртви под ударите му със смазани тела.

Виждайки Бхима да се движи сред тях като помитаща всичко буря, Кауравите извикаха от страх: „Това със сигурност е самият Рудра, преобразил се като Бхима, за да ни унищожи! Да бягаме и да спасим живота си!“

Воините побягнаха като обезумели от Бхима, без да се обръщат назад. Връщайки се на колесницата си, Бхима започна да се сражава с Дурьодхана, Крипа и Карна. Докато ги отблъскваше сам, много други пандавски воини му дойдоха на помощ и последва свирепа битка.

В друга част на бойното поле Сомадатта се биеше със Сатяки. Разярен от убийството на сина си, воинът на Куру извика: „Защо забрави религиозните закони на боя и извърши порочно дело? Как може доблестен човек да напада някого, който е оставил настрана оръжията си? Това ще те унищожи, о, злонамерени. Сега ще постигнеш резултатите от коварната си постъпка. Днес или ще те убия, или ще падна убит от теб. Не се ли случи това, нека пропадна в най-страшния ад. Приготви се, окаянико, защото сега ще хвърля по теб най-смъртоносните си оръжия.“

Сомадатта наду раковината си и изрева като лъв. Сатяки се беше разгневил от думите му и отговори силно: „О, потомъко на Куру, не ме е страх нито от теб, нито от празнодумството ти. Нима някой, който познава кшатрийския си дълг, трябва да трепери пред подобни заплахи? Сражавай се с цялата си мощ — ако искаш сам, ако искаш с всичките си поддръжници — но аз ще те убия. Погубих сина ти заедно с много други могъщи Куру. Те вече бяха убити от гнева на праведния и винаги предан на истината Юдхищхира. Тъй като си го избрал за свой враг, владетелю, и ти ще ги последваш в пътя им. Защитавай се! Кълна се в нозете на Кришна и по силата на всичките си досегашни благочестиви дейности, че днес ще те убия!“

Двамата мъже започнаха да сипят порои от стрели. Наблюдавайки двубоя им отдалеч, Дурьодхана изпрати огромна конна дивизия в подкрепа на стария си чичо. Десетки хиляди от тях обградиха Сатяки, покривайки го със стрели. Дхрищадюмна видя положението на Сатяки и му се притече на помощ заедно с голям ескадрон пандавски воини. Когато двете армии се срещнаха, вдигна се оглушителен шум. Сомадатта съсредоточи атаката си върху Сатяки, изстрелвайки по него порой смъртоносни стрели. Героят на Вришни го атакува със своите стрели, които пронизаха Сомадатта и го повалиха в безсъзнание. Колесничарят му на мига го отнесе настрани от битката.

Дрона се впусна в боя с надеждата да убие Сатяки. Надавайки бойния си вик, той хвърли мощните си оръжия по вришнееца, който се сражаваше с хиляди други воини около него. Виждайки Сатяки под атаката на учителя, Юдхищхира и близнаците извикаха от гняв и се включиха в боя. Те нападнаха Дрона от всички страни и отклониха нападението му над Сатяки. Бхима и Дхрищадюмна се присъединиха към тях, а Дурьодхана, Карна и Крипа дойдоха на помощ на Кауравите. Когато към воините от двете страни се присъединиха и многочислени войски, битката се ожесточи и обърка. Стрели, копия, ланцети и други оръжия летяха из въздуха. Боздугани се сблъскваха сред дъжд от искри, удряха се мечове. Гневни воини се нападаха и пробождаха. Глави, крайници и вътрешности на убити бойци покриваха земята. С викове и крясъци воините се нахвърляха едни върху други, ослепели от ярост.

Наблизо Гхатоткача се носеше по бойното поле. Ракшасът се бе качил на колесница с осем колела, направена от черно желязо и застлана с мечи кожи. Снабдена с всевъзможни видове оръжия, тя издаваше ужасяващ шум, докато громолеше през полесражението. Това беше магична колесница, теглена от зверове от подземното царство, подобни на слонове, но с рога и пламтящи червени очи. На флага й имаше огромен черен лешояд с разперени криле и крака, който надаваше плашещи зловещи писъци. Отстрани бе обкичена с червени знаменца и нанизи от кости. Гхатоткача стоеше изправен на колесницата като тъмна планина. С дългите си зъби, заострени като стрели уши, неестествено оформени очи и плешива глава, видът му караше кауравските войски да отстъпват назад от ужас. Заобикаляше го цяла акшаухини от ракшаски воини, въоръжени с боздугани, копия, канари и дървета. Те влизаха в боя с рев, който караше земята да се тресе.

Като го видя, Ашватхама излезе насреща му. Горд с бойните си умения, той стоеше непоклатим, докато ракшасите наближаваха. Гхатоткача се изсмя и използва мистичното си могъщество, за да сътвори дъжд от скали, които се посипаха по Ашватхама и обкръжаващите го воини. Стрели, копия, секири и ятагани падаха заедно с камъните. Пускайки стрели, заредени с мантри, Ашватхама спря пороя. Тогава Гхатоткача изстреля петдесет стрели, които се забиха в бронята и тялото на Ашватхама. Запазвайки самообладание, синът на Дрона отвърна с дузина стрели и те се забиха в ракшаса. Разтърсен от удара, Гхатоткача грабна колело с хиляди спици и остър като бръснач ръб. То блестеше като огнено и бе обсипано със скъпоценности. Като го завъртя, ракшасът го запрати по Ашватхама.

С двайсет сърповидни стрели Ашватхама съсече колелото на парчета. Те се посипаха по земята, като рухналите надежди на човек под влиянието на неблагоприятната съдба. Гхатоткача поднови атаката си с порой от стрели, които напълно покриха врага му. Синът на ракшаса, Анджанапарва, му се притече на помощ в нападението над Ашватхама. Той го атакува със стотици дълги стрели с глави като шипове, пропити с масло.

Потънал сред стрелите, Ашватхама приличаше на планината Меру, обливана от пороен дъжд. Колесничарят му бързо зави с колесницата и когато се измъкна от атаката, той изстреля една стрела, с която свали знамето на Анджанапарва. С още две стрели уби двамата му колесничари. След това погуби конете му, а с друга стрела с острие бръснач счупи лъка му.

Анджанапарва скочи от колесницата си, размахвайки ятаган, украсен със златни звезди, но едва бе успял да го насочи към Ашватхама, когато синът на Дрона вече бе разсякъл оръжието с три стрели. Ракшасът грабна боздуган, украсен със злато. Като го разлюля, той го хвърли по Ашватхама, който го разби със стрелите си. Анджанапарва скочи високо в небето и започна да хвърля клони и камъни по противника си. В същото време Гхатоткача изстрелваше хиляди огневърхи стрели по Ашватхама. Отбивайки атаката на Гхатоткача и едновременно с това сражавайки се с Анджанапарва, Ашватхама изстреля във въздуха стрели, които пронизаха цялото тяло на Анджанапарва. Когато ракшасът слезе на земята, Ашватхама пусна една широкоглава стрела с цялата си мощ. Заредена с мантри, тя отсече главата на Анджанапарва, която падна на земята като черна скала, а блестящите му обеци проблясваха като златни камъни.

Олюлявайки се от мъка и ярост, Гхатоткача изрева: „Ела и се бий! Няма да останеш жив днес!“

Ашватхама свали лъка си и отговори иронично: „О, могъщи, по-добре се сражавай с някого другиго. Ти си дете на Бхима, затова си ми като собствен син. Не е редно да се сражавам с теб, нито пък изпитвам гняв. Тръгни си сега, докато все още съм милостиво разположен към теб, защото разгневеният човек може да погуби дори самия себе си.“

Гхатоткача се ядоса дори още повече и сякаш гореше, като се провикна: „Какво?! Приличам ли ти на обикновен човек, че се опитваш да ме сплашиш с подобни думи? Аз съм предводителят на ракшасите. Силата ми е не по-малка от тази на десетоглавия Равана. О, сине на Дрона, останеш ли още само миг в този бой, ще сложа край на живота ти.“

Обезумелият ракшас започна да пуска дългите си стрели по Ашватхама, но синът на Дрона ги отбиваше, преди да успеят да го докоснат. Двамата воини изстрелваха дъжд от стрели, които сякаш се сражаваха помежду си в небето. Остриетата им се удряха, сипейки искри и жупел, и озаряваха бойното поле. С мистичните си сили Гхатоткача изчезна от погледа и внезапно прие облика на извисяваща се планина, цялата в канари и дървета. На хребета й извираше фонтан, сипещ неспирно мечове, копия и тежки боздугани.

Запазвайки спокойствие, Ашватхама призова оръжието Ваджра, което разруши илюзията на ракшаса. Гхатоткача отново се яви в небесата, държейки лъка си. С многото си златни накити той приличаше на син облак с пъстра дъга. Тогава синът на Бхима пусна оръжие, което обсипа Ашватхама с градушка от камъни. Те разтърсваха земята, когато падаха по нея. Изричайки древни заклинания, Ашватхама веднага извика оръжието Ваявя. Безброй стрели излетяха от лъка му, разбивайки камъните във въздуха. С божественото оръжие на вятъра Ашватхама продължи да атакува ракшаската армия, унищожавайки хиляди от тях.

Гхатоткача се върна на земята и се качи на колесницата си. После атакува, обкръжен от орди ракшаси с глави на лъвове и тигри, яздещи ужасяващи на вид зверове. Ашватхама остана непоклатим, докато ракшасите го нападаха, надавайки зловещи викове. Начело със сина на Бхима, те приличаха на армия страховити призраци и духове, водени от Рудра.

Гхатоткача пусна десет стрели, които удариха Ашватхама като мълнии. Той се олюля в колесницата си, но успя да запази равновесие. Гхатоткача изстреля друга стрела, с която разсече лъка на Ашватхама, но той си вдяна друг само за секунди. После със силата на небесните оръжия, изстреля стотици хиляди, политнали високо в небето златопери стрели. Жестоко ранени от тях, войските на ракшасите приличаха на стадо слонове, нападнато от лъв. Стрелите се сипеха по широките им гърди и рамене, пронизвайки броните им и забивайки се в рунтавата им козина.

Ашватхама приличаше на Шива, когато бе убил могъщия демон Трипура в отдавна отминали времена. Небесните му оръжия отнеха живота на безброй ракшаси. Все повече и повече демони се явяваха на бойното поле, издигайки се от подземния свят, за да се присъединят към Гхатоткача. Те се втурваха заедно към Ашватхама, размахвайки своите боздугани с шипове, ятагани, копия, секири и много непознати на хората оръжия. Хвърляха ги по сина на Дрона и ревяха екзалтирано. Като видяха всичко, което се сипеше по Ашватхама, Кауравите се обезсърчиха, но не след дълго синът на Дрона отблъсна атаката с хиляди от своите стрели. Излизайки изпод пороя оръжия, той започна да унищожава ракшасите. Небесните пламтящи копия, изстреляни от лъка му, изпепеляваха ракшаската армия и скоро Ашватхама я унищожи.

С почервенели от ярост очи Гхатоткача заповяда на колесничаря си да препусне към Ашватхама, обсипвайки го със стрели, подобни на отровни змии и така успя да спре атаката му. Като напълно покри сина на Дрона със стрели, наподобяващи дълги заострени копия, Гхатоткача нададе зверски рев. И други воини се включиха в боя, някои поддържащи Гхатоткача, а други — Ашватхама. Дхрищадюмна се присъедини към Гхатоткача, а Шакуни и сподвижниците му подкрепиха Ашватхама. Друпада с армията си атакува Кауравите, наобиколили Дурьодхана, а Бхима го следваше на своята колесница, размахвайки боздугана си, докато влизаше в боя.

В разгара на битката между двете армии, Ашватхама внезапно изстреля една стрела, която приличаше на жезъла на самата смърт. Заредена с мощта на гръмотевицата на Индра, тя порази Гхатоткача в гърдите, поваляйки го на земята. Дхрищадюмна го видя да пада, бързо го взе на колесницата си и го отнесе надалеч.

20.
Нощната битка

Докато слънцето приближаваше западните хълмове, Сатяки още веднъж влезе в бой със Сомадатта. Той нареди на колесничаря си да го откара пред стария Куру: „Часът му удари. Няма да се откажа от тази битка, докато не го убия.“

Сомадатта се сражаваше с него без страх. Двамата кшатрии се пронизваха със змиеподобните си стрели. Те ревяха свирепо и се обикаляха един друг, като всеки атакуваше с ярост противника си. С кръв, бликаща от многото им рани, те приличаха на две дървета киншука в най-обилния им цъфтеж. Хвърляйки си гневни погледи, героите се биеха неуморно, търсейки слабото място на другия.

Бащата на Сомадатта, Бахлика, дойде на помощ на сина си. Като видя това и Бхима се присъедини към Сатяки. Бахлика го посрещна с порой от стрели. Без да обръща внимание на остриетата, които го улучваха, Бхима вдигна лъка си. Той пусна стотици дълги стрели по Бахлика, но старият воин ги разсече във въздуха и нападна със стоманените си стрели с шиповидни остриета. Изстреляни с цялата мощ на стареца, те пронизаха Бхима в гърдите, преминавайки през ризницата му. Бхима потрепери и загуби съзнание. Докато Бахлика се приближаваше, за да се възползва от предимството си, Бхима дойде на себе си, вдигна един железен боздуган и го хвърли по противника си. Той изсвистя през въздуха като огнена мълния и удари Бахлика в челото. Генералът на Куру умря на мига, падайки с главата надолу от колесницата си.

Сомадатта, който все още се сражаваше със Сатяки, извика от мъка, когато баща му загина. Той насочи стрелите си към Бхима, но Сатяки го обсипа със своите, увличайки го надалеч от Пандава. Сомадатта се биеше като обезумял. Той счупи лъка на Сатяки на две с една широкоглава стрела и го улучи с още безброй други. Сатяки взе друг лък, с дъжд от стрели повали знамето на Сомадатта и уби колесничаря и конете му. Сомадатта остана непоколебим и покри врага си със стрели, излитащи светкавично от лъка му. Сатяки вдигна едно копие и го хвърли към гърдите на Сомадатта с всички сили, но Сомадатта го разсече със стрелите си, докато летеше към него. С гневен вик Сатяки скъса тетивата на противника си. В същия миг разби и бронята му с няколко сърповидни стрели.

Виждайки врага си вцепенен за миг, Сатяки взе дълга стрела, наподобяваща златно копие, постави я на лъка си и я подсили с мантри. Тя улучи Сомадатта право в гърдите, разкъсвайки сърцето му на две. Той падна като високо дърво, изтръгнато из корен. Кауравите изстенаха в ужас. Възползвайки се от предимството, войските на Пандавите ги отблъснаха с безмилостна атака. Водени от Бхима, Юдхищхира и близнаците, те се втурнаха срещу обезсърчените си врагове с яростни викове.

Дурьодхана се приближи към Карна: „О, ти, който си верен на приятелите си, настъпи мигът, в който ние се нуждаем от помощта ти. О, Карна, спаси войниците ни! Пандавите викат в екстаз и разбиват войските ни, както Индра унищожава асурите.“

Карна успокои разтревожения Дурьодхана: „Скоро ще убия Пандавите, Царю. Настъпи часът да убия Арджуна. Когато него вече го няма, с братята му е свършено и победата ще е твоя. Ще използвам безпогрешното копие, което ми даде Индра. Забрави тревогата си. След като убия Арджуна, ще излича и останалите ти врагове и ще ти подаря земята.“

Карна се отдалечи от Дурьодхана и нададе боен вик. Той хвърли поглед към копието, намиращо се в златния калъф отпред в колесницата. Досега не му се бе удала възможност да го използва. Арджуна винаги бе зает в някоя друга част на бойното поле. Но скоро дългоочакваният миг щеше да настъпи. Войната приближаваше своята връхна точка и всички велики воини скоро щяха да се сблъскат в бой до смърт. Той щеше да предизвика Арджуна на двубой. По един или друг начин това щеше да е последната им битка.

Крипа беше наблизо и дочу думите на Карна. Той се изсмя: „Добре казано, сине на Радха. Ако само думите стигаха, Дурьодхана можеше да се счита за победител. Но трябва и да видим думите ти, подкрепени от действия. Колкото пъти си излизал срещу Пандавите, винаги си бил побеждаван.“

Крипа напомни на Карна случката с гандхарвите в гората и битката край Вирата: „Самохвалствата ти са като гръм от есенен облак, в който няма и капка дъжд. Те ще спрат в мига, в който се изправиш срещу Партха в бой. Хвали се сега, докато още си извън обсега на стрелите му, защото когато те пронижат, ще замълчиш завинаги.“

Огорчен от думите на Крипа, Карна отговори: „Защо ме укоряваш, брамине? Мъдрите мъже, познаващи собствената си сила, се хвалят и говорят за храбростта си. Така получават вдъхновение да извършат велики дела. Скоро ще видиш доказателство за думите ми, когато убия Арджуна заедно с Кришна, Дхрищадюмна и всичките им съюзници.“

Крипа погледна презрително Карна: „Думите ти не са нищо повече от бълнуване на безумец. Арджуна не може да бъде убит от никое същество в трите свята, нито пък може праведният Юдхищхира да бъде победен. Само с един свой гневен поглед той би могъл, стига да поиска, да изпепели всички създания. Единствено неговото състрадание и благочестие са причина да сме живи. Кришна винаги закриля него и братята му, а никой не може да разбере, нито да повлияе на Кришна. Само твоята безочливост те кара да мислиш, че си способен да се изправиш срещу Арджуна.“

Карна се опита да се усмихне в гнева си: „Без съмнение думите ти са истинни, два пъти родени. Пандавите са всичко това и много повече. Но аз съм още по-велик и ще победя враговете си. Недей да ме подценяваш, считайки ме за обикновено човешко същество. Аз притежавам безпогрешното копие на Индра. То ще убие всекиго, по когото го хвърля. Самият Индра ми го каза. Думите на боговете винаги се сбъдват. Възнамерявам да насоча копието срещу Арджуна. Когато го убия, той ще отиде при баща си на небето. Тогава братята му няма да могат да продължат да се бият. Затова се хваля, безсилен брамине, защото виждам, че победата ни е сигурна.“

Карна изгуби контрол над себе си и започна да обижда Крипа. Обвини го, че подкрепя Пандавите, и го заплаши, че ще му отреже езика, ако отново му заговори по подобен начин. Повишавайки глас, той продължи: „Не виждам никаква истинска храброст в подвизите на Пандавите. И ние също унищожаваме войските им. Фактът, че велики герои като Бхишма, Бхагадатта, Бхуришрава, Сомадатта, Джаядратха и други сега лежат мъртви на полесражението, се дължи единствено на съдбата. Как иначе щяха да могат Пандавите да убият такива хора, и то в присъствието на Дрона, теб, мен, царя и останалите герои? Единствено превратната съдба е виновна за това, но ти, най-долен сред хората, избираш да възхваляваш враговете ни. Скоро ще видиш истинската им сила, когато се срещнат с мен на бойното поле.“

Ашватхама чу как Карна оскърбява вуйчо му. Синът на Дрона досега не бе имал време за Карна, който никога не проявяваше уважение към по-възрастните. Сега вече бе стигнал твърде далеч. Крипа беше брамин и учител на Куру. Той не заслужаваше подобно отношение от сина на един колесничар. Ашватхама изтегли своя меч и скочи от колесницата си, като изрева към Карна: „Как си позволяваш да говориш така, безумецо! Учителят каза истината за Арджуна и братята му, но тъй като си завистлив, ти не можеш да я понесеш. О, жалък колесничарю, хвалиш се много, но вършиш малко. Вече сме виждали колко струва силата ти срещу Арджуна. Дори боговете и демоните не могат да го победят, а ти си мечтаеш да го сразиш. Освен че самият той е всемогъщ, Арджуна има за съюзник непобедимия Кришна. О, най-долен сред хората, няма да стоя и да слушам безучастно как оскърбяваш вуйчо ми. Ела и ще ти отсека главата от раменете.“

Карна слезе от колесницата си да посрещне предизвикателството на Ашватхама. Като видя двама от най-могъщите си воини, готови да се сражават до смърт, Дурьодхана се обезпокои. Той се втурна и застана помежду им, поставяйки ръка на раменете на двамата.

Карна изтегли меча си и каза: „О, най-добър сред Куру, стой настрана. Този злонамерен човек скоро ще изпита силата ми.“

Все още удържайки двамата мъже, Дурьодхана каза: „Ашватхама, моля те, прости му! Не се гневи на Карна. Пандавите надават бойните си викове и идват насреща ни от всички страни. Нуждая се и от двама ви, за да ги победим. Успокойте се.“

Виждайки тревогата на Дурьодхана, Ашватхама се въздържа и отговори: „Прощавам ти, Карна. И без това Арджуна много скоро ще унищожи високомерието ти.“

Карна неохотно се отдръпна от Дурьодхана и свали меча си. Разгневен, той не сваляше поглед от Ашватхама.

Крипа, който бе благ по природа, каза: „О, злонамерени Карна, и аз ти прощавам. Истина е, че Арджуна скоро ще сломи гордостта ти.“

Докато водачите на Куру разговаряха, битката кипеше около тях. Тържествуващите пандавски войски нападаха и избиваха Кауравите.

Все още бесен от укорите на Ашватхама, Карна огледа пандавската армия. Време бе да прояви истинската си сила. Той се качи отново на колесницата си и препусна в битката. Обтягайки дългия си лък назад до ухото, Карна започна да изстрелва стрели, летящи като огнени снаряди. Воини на колесници и конници падаха със стотици под свистящите от лъка му стрели.

Някои от Пандавите викаха: „Ето го Карна! О, Карна, най-грешен сред хората, бий се с нас!“ Други казваха: „Този човек с извратен ум е коренната причина за всички тези злини. Заслужава да бъде убит от всеки цар, който защитава добродетелта. Безочлив и порочен, той е куче, изпълняващо заповедите на Дурьодхана. Убийте го!“

Юдхищхира строи войските и обкръжи Карна. Хиляди воини го обсипаха със своите стрели, копия, пики и железни гюлета, натопени в пламтящо масло. Нападнат от толкова много воини, Карна прояви ловкостта си, като се въртеше на своята колесница и отблъскваше атаката им. Хиляди оръжия падаха по земята, след като той безстрашно ги разбиваше на парчета със стрелите си.

Размахвайки лъковете си с викове, Пандавите усилиха атаката си. Те покриха Карна със стрели, но той успя да излезе изпод тях, като изстрелваше собствените си стрели с ослепителна бързина. Втурвайки се в контраатака, той започна да унищожава пандавските воини. Пускайки стрели, заредени с мантри, Карна избиваше хиляди войници наведнъж. Докато препускаше сред тях, наподобяващ слънцето, което огрява с изпепеляващите си лъчи по пладне, войските на Пандавите викаха тревожно. Те се заоглеждаха за закрилник и хукнаха насам-натам в страха си.

Тогава напред се втурна Бхима и предизвика Карна. Скърцайки със зъби, Карна изстреля една мощна стрела, с която събори знамето на Бхима. Докато високият флаг падаше, той пусна още четири, с които уби конете му. С други пет прониза Вишока, който скочи и се затича към колесницата на Сатяки със стърчащи от тялото стрели.

Разгневен, Бхима вдигна едно стоманено копие. Балансирайки го в дланта си, той го хвърли с цялата си мощ. Карна го посече с десет стрели. Когато парчетата от копието се посипаха по земята, Бхима взе сияен меч и щит, украсен със сто луни. Той скочи от колесницата си и се затича към Карна, който на мига разби щита му с дузина остри като бръснач стрели. Без да трепне, Бхима хвърли меча по Карна и той полетя като копие, удряйки лъка му и разсичайки го на две.

Карна си взе друг лък и насочи стотици стрели по Бхима. Бхима скочи високо във въздуха и се приземи точно до колесницата на Карна. Като го видя пред себе си като самия Ямараджа, Карна се сви долу в колесницата си. Колесничарят му подкара конете и колесницата се отдалечи от Бхима. Карна отново се изправи на терасата на колесницата си и изстреля петдесет стоманени стрели, сякаш бяха една, по Бхима. Пронизан от тях, Бхима се втурна сред една дивизия слонове. С ударите на юмруците си той повали много от зверовете, обграждайки се с телата им, за да се защити от колесницата на Карна. Като видя, че Карна въпреки това се опитва да го достигне, Бхима вдигна единия от слоновете и го хвърли по него. Карна разсече слона със стрелите си и продължи да го атакува. Той изстрелваше стрели, опитвайки се да убие Бхима, който нямаше никакво оръжие, но Бхима ловко ги избягваше и скачаше високо във въздуха.

Обезумял, Бхима хвърляше коне, колесници, слонски крайници и каквото друго успяваше да намери по бойното поле, но Карна съсичаше всичко със стрелите си. Бхима беше побеснял. Той знаеше, че може да убие сина на колесничаря с голи ръце, но искаше да уважи обета на Арджуна. Още не бе дошъл часът за смъртта на Карна. Като реши да напусне боя, Бхима излезе иззад слоновете и се втурна към войската на Пандавите. Карна обаче не се отказваше. Той улучи Бхима със стотици мощни стрели и спря неговия бяг. Но спомняйки си обещанието си към Кунти, не се опита да убие Бхима. Знаеше, че може да погуби само един син на Панду — Арджуна.

Карна настигна Бхима и го удари по главата с края на лъка си, смеейки се: „О, безсилен глупако, върви да се биеш с някого другиго. Не си противник за един истински мъж. Герой си единствено в яденето. Бойното поле не е място за момченце като теб. По-добре се откажи от воинския живот и върви да живееш в гората. А сега се махай, докато още съм благоразположен към теб. Върви да намериш Арджуна и Кришна да те защитят.“

Въздържайки се с трудност, Бхима отговори: „Злобни човече, аз съм те побеждавал нееднократно и единствено по волята на съдбата ти все още си жив. Откъде ти хрумват такива празни самохвалства? Дори и да ме победиш, какво ще докажеш с това? Древните хора са виждали победите и пораженията дори на Индра. Слез от колесницата си и се бори с мен, ако смееш. Ще ти покажа как убих Кичака.“

Внезапно Арджуна се появи на полесражението недалеч от Карна. Като го видя да стои с колесницата си над Бхима, който беше на крака, той го обсипа с безброй стрели. Бхима използва възможността да се оттегли. Карна вдигна очи и видя врага си. Облизвайки устни, той хвърли поглед надолу към оръжието Шакти. Скоро Пандавите щяха да заплачат.

Арджуна сипеше върху Карна дъжд от стрели, които го накараха да потрепне и да изпусне лъка си. Съвземайки се бързо, той атакува със стотици право насочени острия. Арджуна ги контрира, като неспирно поразяваше врага си с безброй други стрели. Докато Карна се опитваше да възвърне самообладанието си, Арджуна изстреля една дълга стрела, подобна на змия. Заредена с мантри, тя полетя право към Карна с бързината на вятъра. Ашватхама видя стрелата, предназначена да убие Карна, и спомняйки си кшатрийския си дълг, както и задълженията си към Дурьодхана, я разсече с една остра като бръснач стрела, пусната с мантри. След това се обърна да атакува Арджуна и го увлече далеч от Карна, който беше изтощен от сблъсъка с Бхима.

Докато армиите, подкрепящи великите воини, продължаваха да се сражават, битката стана всеобща. Карна изгуби от поглед Арджуна, предизвикан от други пандавски воини.

* * *

Слънцето беше залязло, но нито една от двете страни не протръби за отстъпление. С падането на здрача те продължаваха битката с пълна сила. Повече от три четвърти от воините и от двете страни бяха избити. Ясно беше, че войната скоро ще свърши. Мракът се спусна, но двете армии трескаво се стремяха към победа и продължиха да се сражават на светлината на хиляди факли. Едва различавайки враг от приятел, те диво се хвърляха едни върху други. Пламтящи стрели озаряваха небето. В светлината на горящите колесници се очертаваха силуети на воини, вкопчени в схватка. Луната изгря и хвърли тайнственото си сияние над бойното поле, огласяно от неспирните удари на оръжията и от виковете на воините.

След като бе унищожил почти напълно самшаптаките, Арджуна насочи цялата мощ на оръжията си срещу оцелелите Каурави. Прилагайки дълго практикуваното си умение да улучва невидими мишени, той убиваше враговете си, както огънят поглъща сухата трева. Кауравите викаха от ужас, когато стрелите му се появяваха от мрака и ги разсичаха. Те побягнаха, падайки един върху друг в опита си да се измъкнат.

Дурьодхана започна да вика на разбягалите се войски: „Спрете! Не се плашете! Аз ще убия Партха заедно с всичките му братя. Стойте и се бийте, защото ще станете свидетели на несравнимата ми храброст.“

Принцът раздаде заповеди и препусна срещу Арджуна, следван от огромна дивизия колесници и кавалерия. Виждайки това, Крипа отиде при Ашватхама и му каза: „Царят е изгубил всякаква предпазливост в гнева си. Той безразсъдно се втурна към Арджуна. Не бъде ли спрян, Арджуна ще го изгори на пепел. Върви да го спреш!“

Ашватхама тръгна след Дурьодхана и му извика: „О, сине на Гандхари, докато аз съм жив, ти няма нужда да се сражаваш. Аз ще спра Партха. Защо не ми даде тази заповед, след като знаеш, че съм се посветил на успеха ти?“

Стиснал в ръцете си лъка и сноп стрели, Дурьодхана му отговори с вик: „Явно скъпият ти баща закриля Пандавите като собствени деца. Ти също не си показал пълната си сила в боя. Как иначе враговете ми са още живи? Позор за мен, алчния, заради когото загинаха толкова много царе. Но добре, сине на Крипи. Убий враговете ми с небесните си оръжия, равни на оръжията на самия Шива. Кой би могъл да оцелее в обхвата на стрелите ти? О, брамински сине, ти несъмнено можеш да унищожиш Пандавите и всичките им войски. Втурни се бързо в боя и ни направи добро. Сега зависим от теб.“

Дурьодхана бе спрял на известно разстояние от Арджуна. Той виждаше Хануман на флага му, открояващ се в мрака. Колесницата на Арджуна разораваше бойното поле, оставяйки след себе си браздата на унищожението с могъщите си стрели, изстреляни във всички посоки.

Ашватхама отговори: „О, Каурава, вярно е, че Пандавите са скъпи на баща ми, така както и на мен. Ние също сме им скъпи. Но в битка е различно. Приятелствата се забравят. Карна, Шаля, Критаварма, Крипа, баща ми и аз правим всичко възможно да ги победим.“

Ашватхама се беше уморил да слуша постоянните обвинения на Дурьодхана, особено срещу баща му. Гледайки на кауравския принц като на свой връстник, равен по умения — още повече пък и по-нисш по каста — той го укори: „Ти наистина си злонамерен и интелигентността ти е изкривена. Тъй като си мнителен, порочен и алчен, не се доверяваш на никого. Въпреки това аз няма да изоставя дълга си. Днес ще използвам всичките си сили за твоята кауза. Ще видиш панчалийците, сомаките и чхедите напълно унищожени. Ще изпратя всекиго, който излезе насреща ми, в дворците на Ямараджа.“

Колесницата на Ашватхама се понесе надалеч от Дурьодхана и се спусна право в най-ожесточената битка. Врязвайки се в пандавските редици, той извика: „О, могъщи воини на колесници, атакувайте ме и покажете храбростта си. Останете в битката и се сражавайте, защото сега ще видите силата ми.“

Силни порои от стрели незабавно заваляха по Ашватхама, който бързо отблъсна атаката. Пред самите очи на Пандавите той започна да унищожава заобикалящите го войски. Дхрищадюмна се приближи към него и се провикна: „О, сине на учителя, защо избиваш обикновени войници? Ето ме тук. Ако наистина си герой, тогава сражавай се с мен. Скоро ще те изпратя в обителта на смъртта.“

Дхрищадюмна изстреля срещу Ашватхама множество страховити стрели, които пронизаха тялото му като подлудени пчели, влитащи в разцъфнало дърво в търсене на мед. Ашватхама се разгневи като настъпена змия. С бликаща от раните си кръв, той остана непоклатим под атаката на Дхрищадюмна, отвръщайки му със собствените си стрели. Ругаейки го с остри думи, той го покри с дъжд от железни остриета.

Дхрищадюмна се разсмя: „О, брамине с порочна интелигентност, нима не знаеш произхода и съдбата ми? Ще убия баща ти, а след това ще погубя и теб. Днес можеш да напуснеш спокойно. Няма да те убия, докато баща ти още е жив, защото той заслужава да умре преди теб. Когато утре слънцето изгрее, ще го поваля със стрелите си. Брамин, който е забравил дълга си и е взел оръжия, е грешен окаяник, който заслужава да бъде убит от всеки честен кшатрия.“

Извън себе си от ярост, Ашватхама изстреля безброй стрели по Дхрищадюмна. Панчалийският принц стоеше непоклатим на колесницата си и се пазеше от атаката на Ашватхама. Докато битката между двамата герои продължаваше, небесните обитатели гледаха със страхопочитание. И двамата мъже използваха мистични оръжия, които осветяваха ярко небето. Неспособен да вземе надмощие над Дхрищадюмна, Ашватхама внезапно уби конете и колесничаря му. След това се понесе покрай него и изби панчалийските войници с хиляди. Преди някой да успее да го спре, Ашватхама вече бе изпратил десет хиляди кавалеристи и пехотинци в обителта на Смъртта.

Юдхищхира, Бхима и близнаците бързо се втурнаха да защитават войската и в светлината на изгрялата луна сражението се разгоря. Героите се биеха с герои, войниците с войници. Докато се сражаваха в мрака, те се разпознаваха един друг само по възгласите, с които извикваха имената си. С напредването на нощта, Гхатоткача почувства как силите му нарастват. Беше се възстановил от атаката на Ашватхама и се бе върнал в боя. Като го видя отново на бойното поле, Кришна каза на Арджуна: „Погледни могъщия син на Бхима. Според мен той е единственият воин освен теб, способен да победи Карна. Трябва веднага да го изпратим срещу сина на колесничаря. Виж само как Карна унищожава войските ни. Той прилича на изгряващото слънце дори в този тъмен час. Стрелите му осакатяват войниците ни. Гледай, те се разбягват на всички страни!“

Кришна посочи флага на Карна, който се виждаше в далечината, осветен от факли. Решен да избие оставащите пандавски дивизии, той се носеше по бойното поле с непрестанно опънат лък, сипейки огневърхи стрели в неспирни порои.

Кришна продължи: „Не мисля, че е дошло времето да излезеш срещу Карна. Той все още притежава оръжието Шакти от Индра, което пази за теб, Партха. Затова повикай Гхатоткача и му нареди да възпре надменния син на сута. Предводителят на ракшасите познава всички видове оръжия на асурите и със сигурност ще е страшна заплаха за Карна.“

Арджуна хвърли поглед към Карна. Той копнееше за мига, в който ще може да сломи гордостта му веднъж завинаги. Пандава знаеше за оръжието Шакти, но не се тревожеше от него. Вече се бе изправял в бой срещу всеки вид божествено оръжие. Непогрешимият съвет на Кришна обаче трябваше да се последва. Може би Шакти беше по-могъщо, отколкото той смяташе. Арджуна повика Гхатоткача и ракшасът скоро се яви пред него, облечен в ризница и с лък и меч в ръце. Поднасяйки почитанията си пред Кришна и Арджуна, той каза: „Ето ме, господари на хората. Моля ви, заповядвайте ми.“

Кришна каза: „Приеми благословиите ми, Гхатоткача, и чуй какво трябва да се направи. Дойде часът да проявиш храбростта си. Не виждам кой друг би могъл да направи онова, на което само ти си способен. Ето там стои могъщият Карна, хвърлящ оръжията си и унищожаващ армията ни. Никой не може да излезе насреща му освен теб. Затова стани лодка, която да ни пренесе през страховития кауравски океан, в който Карна е като акула. Спаси баща си и чичовците си, защото именно затова хората зачеват синове. Ти си достоен син на Бхима, о, ракшаса, тъй като винаги му желаеш доброто. Използвай мистичните си сили и мощта си, за да възпреш Карна, яростния стрелец с лък. В това време синовете на Панду, предвождани от Дхрищадюмна, ще се заемат с Дрона и войските му.“

Арджуна каза на Гхатоткача, че ще изпрати Сатяки да го пази от други нападения, докато се сражава с Карна. Трябваше просто да съсредоточи всичките си сили върху сина на сута и поддръжниците му.

Гхатоткача изпадна във възторг от възможността да служи на чичо си и на Кришна: „Това е задача точно за мен, о, Бхарата! Аз съм тъкмо противник за Карна и за всеки друг могъщ герой, който би дръзнал да излезе насреща ми. Докато съществува светът, хората ще разказват за битката, която ще водя тази нощ. Сражавайки се както ракшасите умеят, аз няма да пощадя никого, дори и тези, които молят за милост с допрени длани.“

Като отново се поклони на Арджуна и Кришна, Гхатоткача се обърна и се втурна срещу Карна. Той започна да изстрелва пламтящи стрели по него от три километра разстояние и извика предизвикателството си. Виждайки огромния ракшас, връхлитащ насреща му, Карна спря да избива пандавските войници и се обърна да го посрещне. Докато яростният двубой между двамата кипеше, Аламбуша се приближи към Дурьодхана и каза: „Позволи ми да се заема с Пандавите, Царю. Искам да ги убия и да поднеса кръвта им като приношение за мъртвите си роднини. С тайнствена сила, поразяваща ракшасите, те успяха да убият моя брат Бака и баща ми Джатасура, но сега няма да успеят да се спасят, защото нощта удвоява силата ми.“

Дурьодхана се усмихна на ракшаса: „Върви и предизвикай Гхатоткача. Той е от твоята раса и се сражава свирепо с Карна. Понеже е вечно отдаден на интереса на Пандавите, сега унищожава войските ми.“

Аламбуша погледна към Гхатоткача и облиза устни: „Тръгвам веднага.“ Той се качи на желязната си колесница със стърчащи от нея шипове и надавайки ужасяващ рев, препусна.

Крещейки зловещо, Гхатоткача продължаваше неспирно да атакува Карна и едновременно с това избиваше хиляди от воините, които го поддържаха. Когато Аламбуша го нападна, той се засмя и изстреля могъщ порой от железни стрели с пламтящи върхове. Огнените остриета улучиха Аламбуша, възпирайки устрема му. След това, използвайки ракшаските си сили, Гхатоткача направи така, че на бойното поле се появи страховита градушка от стрели. Те се посипаха по Карна, Аламбуша и всички Каурави, които ги обкръжаваха. Аламбуша демонстрира подобни умения, сътворявайки стрели, които парираха тези на противника му. Известно време двамата ракшаси се биеха с мистични сили. Горящи скали и копия валяха от небето. Свирепи зверове, отвратителни на вид привидения и призраци се надигаха от земята, а писъците им ужасяваха кауравските войници, които се разбягаха от страх. Въпреки че бе среднощ, мракът се сгъсти дори още повече и всичко стана невидимо.

На всяка илюзия на единия от ракшасите другият противопоставяше своя. Те изстрелваха безброй стрели срещу врага и се атакуваха с копия, боздугани, гюлета, секири и пики. Ревяха в такава ярост, че земята се тресеше. Гхатоткача успя да разбие колесницата на противника си с много стоманени стрели, изстреляни в бърза последователност. Аламбуша скочи от нея и се понесе към Гхатоткача с разтворени ръце. Той започна да удря врага си с голи юмруци и Гхатоткача се разтресе като планина при земетресение. Вдигайки подобната си на ствол ръка, той я стовари със страшна сила по Аламбуша и го повали на земята. После скочи върху врага си и го стисна за гушата, но Аламбуша се бореше и успя да се измъкне. Двамата ракшаси се сражаваха ръкопашно, докато косите на наблюдаващите настръхваха от ужас. С удари и ритници те се хвърляха един друг на земята. И двамата променяха формата си — единият се превръщаше в огромна змия, а другият в орел, единият в слон, а другият в тигър, след това ставаха двойка шарабхи. Вдигайки се в небесата, те приличаха на две сблъскващи се планети. Биеха се удивително, нападайки се един друг с чукове, мечове, копия, дървета и планински канари.

Постепенно по-голямата сила на Гхатоткача започна да взема надмощие. Виждайки, че Аламбуша е изтощен, той го сграбчи за косата, хвърли го на земята и го ритна с все сила. Взимайки един блестящ ятаган, Гхатоткача рязко вдигна главата му и я отсече от туловището. После се качи на колесницата си, все още стискайки главата за косата. Отиде пред Дурьодхана и я хвърли в колесницата му. Виждайки обляната в кръв глава с изопнато лице и разпиляна коса, Дурьодхана бе потресен. Той вдигна поглед към Гхатоткача, който му изкрещя: „Само погледни приятеля си, Царю, на чието голямо могъщество беше свидетел. Предстои ти да видиш и Карна да среща същия край, който всъщност очаква и теб. В писанията се казва, че човек никога не бива да отива при царя с празни ръце. Затова приеми тази глава като моя дар към теб. Можеш да се успокоиш, поне докато още не съм убил Карна.“

Гхатоткача обърна гръб на Дурьодхана и поднови атаката си към Карна, който бе обкръжен от войски на Пандавите, опитващи се да го удържат. Ракшасът изстреля поток от стрели по Карна и битката помежду им закипя. Като два тигъра, разкъсващи се един друг с ноктите си, те се нараняваха със своите пики, копия и стрели. Пламтящите остриета озаряваха полесражението. Никой не смееше и да гледа към тях, докато хвърляха оръжията си. Покрити с рани и облени в собствената си кръв, те приличаха на две планини от червен варовик със стичащите се по склоновете им потоци. Макар и двамата да влагаха всичките си сили, никой не успяваше да накара другия да отстъпи. Тътенът на тетивата им изпълваше четирите посоки като неспирен гръмотевичен грохот.

Като осъзна, че няма да може да победи врага си със стрели, Гхатоткача призова оръжието Ракшаса. Войска от демони, въоръжени с огромни скали, копия, боздугани и дървета, на мига обкръжи Карна. Други ракшаси се появиха в небето и започнаха да хвърлят отгоре ятагани, бойни брадви и железни дискове върху Карна и кауравската армия. Всички се разбягаха в ужас. Единствен Карна, горд със силата си, не избяга. С десетки хиляди стрели той спря ракшаската илюзия и парира оръжията. Гхатоткача се втурна към Карна, размахвайки боздуган над главата си. Карна съсече боздугана на две с дузина стрели и прониза гърдите му с още двайсет. Спрян насред атаката си, Гхатоткача хвърли по Карна диск с остър като бръснач ръб, обсипан с брилянти и сияещ многоцветно. Карна отново съсече оръжието на парчета още щом то излетя от ръката на ракшаса.

Като видя диска си разтрошен на парчета, Гхатоткача пламна от гняв и покри Карна със стрели, както Раху скрива слънцето. Карна отблъсна атаката му и изстреля подобен брой стрели по противника си. Гхатоткача излетя в небето и започна да се рее над главата на Карна. Той хвърляше по него стотици камъни и дървета, но Карна ги разбиваше на парчета със стрелите си. Призовавайки небесно оръжие, той прониза Гхатоткача по цялото тяло с толкова много стрели, че заприлича на таралеж с настръхнали бодли.

Гхатоткача използва собствената си магическа мощ да обезвреди оръжието на Карна, а след това изчезна от поглед. Внезапно порои от стрели започнаха да валят от небето и от всяка от земните посоки. Те се сипеха над Кауравите и Карна от всички страни. Карна пусна други небесни оръжия, но Гхатоткача се появи в облик с много глави, които ги погълнаха. Той се носеше по небето и по земята, сякаш се намираше на много места едновременно. В един миг се явяваше в огромна форма, в следващия миг бе по-малък от палец. Влизаше под земята и се издигаше високо в небето. Появявайки се в далечината, той внезапно се оказваше тъкмо до Карна.

Гхатоткача създаде планина на бойното поле, от която се сипеше дъжд от оръжия. Невъзмутим, Карна разби планината на парчета с един небесен снаряд. Тогава ракшасът сътвори плътен син облак над Карна, който започна да сипе силен дъжд от камъни. Карна отвя облака надалеч с оръжието Ваявя. С безброй стрели той неспирно унищожаваше илюзиите на ракшаса. Тогава хиляди демони атакуваха Карна с всякакви видове смъртоносни оръжия. Карна спря всичките си нападатели с бързите си стрели, изстреляни с такава скорост, че не можеха да се видят, докато не улучеха целта си. Поразените ракшаски войски приличаха на стадо диви слонове, нападнати от гневен лъв. Карна ги унищожаваше, както богът на огъня изгаря всички създания в края на битието. Единствен Гхатоткача можеше да устои срещу разярения Карна, докато използваше оръжията си.

Тогава синът на Бхима сътвори колесница със собствената си мистична мощ. Тя беше огромна като хълм и бе запрегната със сто магарета с глави на таласъми, едри като слонове. Те докараха Гхатоткача близо до Карна и ракшасът хвърли по него небесно копие, което проблесна в небесата като светкавица. Смайвайки всички наблюдатели, Карна улови копието и го хвърли обратно по Гхатоткача. Изненаданият ракшас успя да отскочи и копието улучи колесницата му, разбивайки я на хиляди пламтящи парчета, като уби магаретата и колесничаря й. Когато колесницата му се възпламени, Гхатоткача отново се вдигна в небето. Карна насочи много божествени оръжия към него, но той ги избягна до едно с пъргавината и с мистичните си сили.

Гхатоткача прояви хиляди форми и Карна не можеше да различи кой е истинският му враг. После направи така, че свирепи животни да изскочат от всички страни. Лъвове, тигри, хиени, змейове с огнени езици и лешояди с железни клюнове се хвърлиха с ръмжене и писъци върху Карна и останалите Каурави. Глутници вълци и леопарди, ужасяващи на вид, плъзнаха из бойното поле наред с безброй призраци, таласъми и хора с глави на зверове. Карна остана непоколебим на колесницата си, пронизвайки всички създания с точните си стрели. Като мълвеше свещени заклинания към бога на слънцето, той изгори десетки хиляди от нападателите си. Поразени от заредените с мантри стрели на Карна, телата им падаха на земята на овъглени парчета.

Гхатоткача отново се скри от погледа и прогърмя от небесата към Карна: „Краят ти е близо, нещастнико! Почакай и ще те убия.“

Като не можеше да види противника си, Карна обсипа небето със стрели. Внезапно огромен червен облак се появи във висините, обагрящ с пурпурно сияние бойното поле. От него излизаха камшици, светкавици и огнени езици. Облакът тътнеше така, сякаш хиляди барабани биеха едновременно. После от него полетяха безброй златопери стрели, копия, тежки боздугани, сопи с шипове, дискове с остри ръбове и всевъзможни други оръжия. Те се посипаха по оцелелите Каурави, които завикаха от ужас и болка. От облака излитаха хиляди ракшаси, сграбчили копия и бойни секири. Те се носеха в небето като летящи планини. С пламтящи лица и остри зъби чудовищните демони всяваха ужас в сърцата на Кауравите. Спускайки се над бойното поле, те започнаха да избиват без милост войската на Дурьодхана. Страшен грохот се вдигна сред мрака на нощта, докато хиляди смели воини губеха живота си. Неспособни да устоят пред нападателите си, Кауравите побягнаха с викове: „Тичайте! Всичко е изгубено! Боговете начело с Индра идват да ни унищожат!“

Единствен Карна, цял покрит със стрели, остана непоколебим. Той се сражаваше срещу ракшасите, удържайки атаката им и изстрелвайки пламтящите си стоманени стрели във всички посоки в небесата. Приближавайки към храбрия си враг, Гхатоткача хвърли четири неустоими копия, които убиха конете му. Карна го видя да го връхлита с вдигнат ятаган. Около себе си чу Кауравите да викат и плачат: „О, Карна, вземи оръжието на Индра и убий този огромен ракшас. Иначе той ще погуби всички ни.“

Карна се замисли. Нямаше избор. Гхатоткача беше унищожил всичките му небесни оръжия. Нищо нямаше да го спре освен неустоимото оръжие Шакти. Виждайки, че ракшасът ще убие и самия него, Карна забрави за Арджуна и грабна Шакти от златния му калъф. Поставяйки го на лъка си, той го насочи срещу противника си, произнасяйки мантри. Полето наоколо ярко се освети, сякаш бе изгряло слънцето. Завя ураганен вятър, в небесата отекнаха гръмотевици. Карна пусна оръжието и то полетя като мълния към Гхатоткача. Ракшасът разбра, че е настъпил краят му и внезапно разшири тялото си до неимоверни размери. Извисявайки се над бойното поле, той бе улучен право в гърдите от Шакти, което премина през цялото му тяло и отлетя в небето, където се скри, за да се върне при Индра.

Умирайки на мига, Гхатоткача се сгромоляса върху Кауравите. Огромното му тяло смаза цяла дивизия воини, падайки на земята. Когато той умря, страшната му илюзия изчезна. Виждайки противника си мъртъв, Карна изрева от радост. Дурьодхана и братята му завикаха с него, а Кауравите забиха барабаните си и надуха раковините си. Те наобиколиха Карна и започнаха да го славят с ликуващи гласове.

21.
Дхрищадюмна излиза срещу Дрона

Като видяха сина на Бхима убит, лежащ като планина на бойното поле, Пандавите заплакаха от мъка. За изумление на всички обаче Кришна нададе силен боен вик и се засмя. Танцувайки по терасата на колесницата на Арджуна, той плесна с ръце от щастие. После прегърна Арджуна със сълзи в очите.

Арджуна го изгледа смаяно: „Защо се радваш в такъв тъжен момент, Мадхусудана? Войските ни плачат от скръб. Ние също се измъчваме, виждайки убития син на Хидимби. О, всезнаещи, изглежда сякаш си изгубил разсъдъка си. Твоето противоречиво поведение ми се струва толкова невероятно, като да пресъхне океанът или планината Меру да се премести.“

Поставил длан на рамото на приятеля си, Кришна отговори: „О, Дхананджая, изпитвам огромно щастие. Сега, след като Карна използва своето оръжие Шакти, можеш да го считаш за мъртъв. Нямаше човек, способен да го победи в битка, докато стоеше като Картикея с Шакти в ръка. За наш късмет той изгуби естествената си ризница, а сега и копието, което бе получил от Индра. Той е вече като разгневена отровна змия, вцепенена от заклинание или като огън с угасени пламъци.“

Кришна сподели на Арджуна, че откакто бе разбрал, че Карна е придобил Шакти, е бил в непрестанна тревога. Той познаваше ужасяващата мощ на оръжието. Дори Арджуна нямаше да успее да го спре. Но сега то вече беше изстреляно и Карна не можеше да го използва отново.

Арджуна се вгледа в Гхатоткача. Шакти наистина трябва да беше нещо необикновено, след като бе повалило могъщия ракшас. Защо тогава Карна не го бе използвал по-рано срещу него самия?

Виждайки озадаченото изражение на Арджуна и подразбирайки мислите му, Кришна каза: „Всеки ден синовете на Дхритаращра уговаряха Карна да използва своето оръжие Шакти, за да те убие, о, Партха, и той излизаше на бой, твърдо решен да го направи. Аз бях този, който осуетяваше опитите му. Като те задържах в друга част на бойното поле, аз му оставях малко възможности да хвърли копието си. Карна винаги търсеше своя шанс. Нямаше да мине много време и той щеше да те предизвика на двубой. О, Партха, сега няма защо да се страхуваш от подобен сблъсък.“

Арджуна осъзна, че е било нужно много повече от тактическите маневри на Кришна, за да бъде спасен. Карна несъмнено бе имал възможността да хвърли оръжието. Но интелигентността и паметта му трябва да са били объркани от пребиваващата в сърцето на всекиго Свръхдуша. Пандава погледна удивен Кришна. Ако той пожелаеше да закриля някого, нима такъв човек можеше да бъде убит? И ако той пожелаеше смъртта на някого, тогава кой би могъл да го спаси?

Юдхищхира тъгуваше за смъртта на Гхатоткача. Той седна на терасата на колесницата си и заплака. Бхима, чието собствено сърце се разкъсваше от мъка, се опита да го утеши. Кришна се приближи към Юдхищхира и му каза: „О, сине на Кунти, не се поддавай на скръбта в такъв критичен момент. В този тъмен, нощен час, ликуващите ни врагове с боен вик отново се нахвърлят върху нас. Като те виждат така обезсърчен, собствените ни хора ще загубят всякакво желание да се сражават.“

Юдхищхира избърса очите си с ръка: „Ти винаги виждаш възвишения път на дълга, о, Кешава. Със сигурност трябва да удържим битката независимо от превратностите. Но като си спомням колко много ни е помагал добрият син на Бхима, сърцето ми се къса. Този силнорък герой ни беше винаги предан и отдаде живота си в служба на нас. Обичта, която изпитвам към него, е не по-малка от любовта ми към Сахадева. Синът на сута го уби пред самите ни очи! Злонамереният Карна участваше също и в убийството на Абхиманю.“

Докато говореше на Кришна, Юдхищхира бе вперил поглед в нощта. Битката все още продължаваше навсякъде около падналия Гхатоткача. Виждаше се как осветеният флаг на Карна се движи сред пандавската войска, а огневърхите му стрели летят във всички посоки. Лицето на Юдхищхира стана сериозно. Той се изправи на крака и стисна лъка си, издялан ръчно от рог и инкрустиран с блестящи бисери.

Пандавският цар извика на Кришна, докато потегляше: „Карна и Дрона унищожават армията ни, както двойка обезумели слонове изпотъпкват тръстикова нива. О, Кешава, мисля, че е ударил смъртният им час. Аз самият поемам срещу Карна. Не мога повече да гледам как проявява силата си. Явно Арджуна не желае да го убива, така че сам ще се заема с това.“

След като нареди на Бхима да се насочи към Дрона и поддръжниците му, Юдхищхира заповяда на колесничаря си да го откара при Карна. Когато той потегли, надувайки раковината си и подръпвайки тетивата на своя лък, Кришна каза на Арджуна: „Гледай, подтикван от гнева, любимият ти брат тръгна срещу Карна. Не е редно да го оставяш да се бие със сина на сута, когото ти си се заклел да убиеш.“

Арджуна каза на Кришна да пришпори конете и бързо да последва Юдхищхира, но тъкмо в този момент те видяха на бойното поле да се появява Вясадева съвсем близо до Юдхищхира, който спря колесницата си пред мъдреца и слезе, за да му отдаде почитанията си. Вясадева докосна главата му в благословия и каза: „О, най-добър от рода Бхарата, какво щастие е, че Арджуна е още жив, въпреки че се сблъска на няколко пъти с Карна в боя. Оръжието Шакти, с което Карна уби Гхатоткача, бе предназначено за Арджуна и само благодарение на добрата съдба, той не го използва срещу него. Ако между Карна и Арджуна бе имало сериозен сблъсък, синът на сута неминуемо щеше да си послужи с Шакти. Тогава щеше да ви сполети страшна беда. Днес Гхатоткача ви спаси от нея. Смъртта на ракшаса бе повелена от съдбата. Не се поддавай на гняв или скръб. Всички същества в този свят рано или късно умират.“

Успокоявайки Юдхищхира, мъдрецът му каза, че войната е към своя край: „На петия ден от днес светът ще бъде под твоя власт. Съсредоточи се върху добродетелта. Нека умът ти бъде насочен към търпение, милосърдие, истинност и аскетизъм. О, сине на Кунти, победата винаги съпътства справедливостта.“

След като каза тези утешителни думи, Вясадева си тръгна. Юдхищхира повика Дхрищадюмна и му каза: „Мигът, за който си роден, настъпи. Иди и спри могъщия Дрона в боя. Единствено с тази цел си се родил от огъня, въоръжен с лък и меч и облечен в сияйна ризница. Атакувай Дрона без бавене. И не се страхувай. Нека Шикханди, близнаците, баща ти Друпада, Вирата, Сатяки и всички панчалийци и кекайци дойдат с теб. Победи учителя и нека приключим с тази ужасна война.“

Арджуна се приближи към Юдхищхира, който му каза: „О, Дхананджая, сега разбирам, че си бил спасен от опасност. Единствен Кришна е нашият закрилник. Сега трябва да вложиш всичките си усилия да унищожиш Карна. Дхрищадюмна тръгна срещу учителя. На полесражението са останали само четири-пет акшаухини. Войната не може да продължава още дълго.“

Двамата братя огледаха бойното поле. Минаваше полунощ и войските бяха уморени. Някои бяха налягали да спят там, където се бяха сражавали, неспособни да продължат от изтощение. Други се биеха, ослепели за сън, размахвайки като безумни мечовете си. Воините загиваха почти в безсъзнание от умора, без дори да усещат ударите, отнемащи живота им.

Виждайки положението, в което се намират войниците, Арджуна отиде сред тях и извика: „Всички сте отмалели за сън. Ако искате, може да спрете да се биете. Свалете оръжия и полегнете. Когато слънцето изгрее, можем да подновим битката.“

Славейки Арджуна за състраданието му, воините спряха да се сражават и отпочинаха. Цялото бойно поле постепенно утихна; хората налягаха по земята или по гърбовете на задрямалите си коне и слонове. Други се изтегнаха на терасите на колесниците си, положили край себе си лъковете и мечовете си. Успокоени от съня, могъщите воини и техните животни почиваха с проблясващи под лунната светлина украшения. Полето изглеждаше прекрасно, като картина на талантлив художник.

Постепенно небето поаленя и слънцето се появи над източните хълмове. Когато зората огря полесражението, войниците се раздвижиха и отново се изправиха за бой. Двете армии все още бяха смесени в позициите, в които се бяха сражавали. Протягайки тела и търкайки очи, воините се поклониха на изток и отправиха молитви към бога на слънцето. След това се качиха на колесниците си с оръжия в ръце и се прегрупираха в съответните си дивизии, очаквайки заповед да подновят битката.

* * *

Дурьодхана не бе доволен от решението да се отпочине за през нощта, но останалите водачи на Куру не бяха съгласни с него. Той искаше да се възползва от предимството, спечелено от смъртта на Гхатоткача. Огромният ракшас бе убил хиляди воини, като бе паднал, изравнявайки разликата между двете армии. Дурьодхана беше бесен, че Кауравите не са успели да вземат надмощие, след като имаха този шанс. Като отиде при Дрона, той остро му каза: „Не биваше да проявяваш милост към обезсърчените ни врагове. Не биваше да позволяваш на войниците ни да следват заповедта на Арджуна. Отново и отново щадиш Пандавите. В това е лошият ми късмет.“

Дрона гневно погледна принца: „Аз съм тук, все още облечен в ризница и опитващ се да убия враговете ти, и ще направя всичко, което е според човешките възможности. Въпреки това не виждам как можем да победим Пандавите и особено Арджуна. Ако той излезе насреща ни в яростно настроение, скоро всички ще бъдем изпратени в царството на Ямараджа. Как не успяваш да проумееш тази истина, Царю, след като сам толкова много пъти видя това със собствените си очи?“

Разгневен, че Дрона отново възславя Арджуна, Дурьодхана отговори, едва успявайки да контролира гласа си: „О, учителю, днес с помощта на Духшасана, Карна и моя вуйчо Шакуни аз ще убия Арджуна в бой.“

Дрона се изсмя: „Желая ти успех, Бхарата. Думите ти подхождат на безумец. Кой арогантен кшатрия би дръзнал да се сражава срещу Арджуна, който стои с Гандива в ръка и с Кришна до себе си? Нима някой някога се е завърнал жив, след като е предизвикал Арджуна? Ясно е, че ти липсва интелигентност. Подозрителен към всички, ти, жестокосърдечни, оскърбяваш дори онези, които се борят за каузата ти. Върви и се сражавай тогава и докажи самохвалните си думи в боя. Толкова много пъти си заявявал, че ще победиш Пандавите. Нека днес те видим да доказваш твърдението си. Вземи вуйчо си, който предпочита да се бие със зарове, и суетния Карна и се изправи срещу Арджуна и братята му. Ето ги там, чакат те. Върви и направи това, което трябва да направи един смел кшатрия. Наслаждавал си се на живота до краен предел. Извършвал си жертвоприношения, раздавал си милостиня и сега нямаш никакви дългове. Нищо не те спира. Върви и се сражавай без страх.“

Дрона се обърна. Нищо не му причиняваше по-голяма болка от това да се сражава за този безочлив принц. Какви ли греховни дейности бе извършвал в предишните си животи, че сега беше обречен да застане на страната на Дурьодхана срещу Пандавите? Препускайки сред оставащите Каурави, Дрона даде заповед за атака. Воините заликуваха, протръбиха с раковините си и забиха барабаните си. После се понесоха към Пандавите, решени да се бият до смърт.

На петнайсетата сутрин Дрона се сражаваше с Друпада и Вирата. Царете стояха начело на армиите на панчалийците и чхедите. Пренебрегвайки двамата възрастни воини, Дрона започна да избива войските им. Той скоро причини страшни поражения сред армията, сразявайки пет хиляди воини на колесници за по-малко от половин час. За Пандавите Дрона бе като пожар. Където и да насочеше оръжията си, той винаги унищожаваше пандавските воини. Никой не можеше да го доближи, докато изстрелваше острите си безпогрешни стрели.

Група от трима панчалийски принцове, синове на Дхрищадюмна и Шикханди, храбро се спуснаха към Дрона. Те го нападнаха със стотици яростни стрели, но той не трепна. Облизвайки устни, Дрона ги повали и тримата с острите си като бръснач стрели и те паднаха на земята.

Друпада и Вирата атакуваха Дрона от двете страни. Те го раняваха със своите дълги стрели, карайки го да се олюлее на терасата на колесницата си. Друпада хвърли десет копия в бърза последователност, а след тях изстреля десет стоманени стрели с горящи върхове. Дрона ги съсече всичките и улучи Друпада в гърдите с три стрели. Друпада гневно хвърли едно обсипано със злато и диаманти копие по врага си, но Дрона раздроби и него със стрелите си.

Като взе решение да убие противниците си, които сами бяха унищожили много Каурави, Дрона извади две сърповидни стрели, изковани целите от стомана, и ги изстреля, произнасяйки мантри. Главите на Друпада и на Вирата паднаха отсечени. Когато двамата стари царе паднаха безжизнени от колесниците си, Дрона продължи да избива войските им.

Станал свидетел на смъртта на синовете си и на баща си, Дхрищадюмна изкрещя на войниците: „Атакувайте Дрона! Нека всеки, който избяга от него днес, изгуби всичките си благочестиви заслуги!“

Ликувайки, че Дрона е убил двамата пандавски генерали, Дурьодхана му се притече на помощ заедно с Карна и Шакуни. Оцелелите братя на Дурьодхана също наобиколиха учителя, за да го предпазят от нападателите. Кауравските воини знаеха, че сега Дхрищадюмна ще опита всичко, за да изпълни пророчеството, че именно той ще убие Дрона.

Междувременно Бхима обезумя от ярост, виждайки как Дрона унищожава армията на Пандавите. Той се приближи към Дхрищадюмна и му заговори сурово: „Кой мъж, който счита себе си за кшатрия, ще стои отстрани и ще гледа как убиват синовете и баща му? След като изрече страшната си клетва в събранието на царете, защо сега не я изпълняваш? Ето там стои твоят заклет враг, подобен на свещен огън, чийто пламъци са стрелите и копията, а телата на хората са възлиянията в него. Не го ли убиеш, ще го направя аз. Отдръпни се. На мига ще изпратя този стар брамин в обителта на Ямараджа.“

Бхима се отдалечи от Дхрищадюмна и се втурна сред Кауравите. Той сипеше дъжд от стрели, които избиваха противниковите воини. Дхрищадюмна го последва, опитвайки се да си пробие път към Дрона, който сега беше заобиколен от многочислени кауравски войски. Дивизиите на Пандавите щурмуваха след него и двете армии започнаха ожесточена битка. При сблъсъка им в небето се вдигнаха облаци гъст прах и всички си помислиха, че отново се спуска нощта. Воините стъпваха върху трупове, за да достигнат до враговете си, размахвайки мечовете си и пробождайки се с островърхи копия. Колесниците не можеха да се придвижат. Конете цвилеха, неспособни да помръднат. Хора викаха от болка, а после падаха умиращи, зовейки имената на любимите си. Много смели воини лежаха смъртно ранени и изпълнени с радост, очаквайки възнасянето си към небесните сфери.

Търсейки възможност да се сражава с Карна, Арджуна се изправи срещу Дрона пръв. Когато Бхима и Дхрищадюмна си проправяха път през Кауравите към учителя, Арджуна изскочи зад тях. Докато Бхима атакуваше Дурьодхана и братята му, а Ашватхама удържаше Дхрищадюмна, Арджуна изстрелваше с хиляди златоперите си стрели по Дрона. Между учител и ученик се завърза мощна битка, която смая наблюдаващите. Те приличаха на двама танцьори на сцена, демонстриращи най-удивителните си движения. Стрели прелитаха в небето като ята лебеди. Сблъсквайки се във висините, те разпръскваха огнени искри.

Дрона извикваше всяко небесно оръжие, което му беше познато, но още в мига, в който те излитаха от лъка му, Арджуна ги унищожаваше. Дрона се усмихваше, възхитен от храбростта му. От небесата гледаха смаяни сиддхите и чараните, възхвалявайки и двамата воини. Те не намираха никаква разлика между тях, докато хвърляха оръжията си, без да спират дори за миг. Никой не можеше да вземе надмощие над другия. За боговете този бой бе сякаш Рудра проявява две форми и води битка срещу самия себе си. „Тези двамата не са нито хора, нито богове — заключиха те. — Това е битка на енергията брахма, която надвишава всички земни сили. Стига да пожелаят, тези воини биха могли да унищожат вселената.“

Докато Арджуна и Дрона се сражаваха, Дхрищадюмна неотклонно напредваше към тях с намерението да убие Дрона. Следваха го близнаците, които бяха пресрещнати от Критаварма и Крипа. Героите се сражаваха, докато армиите им свирепо се биеха наоколо им.

Следвайки Арджуна, Сатяки излезе срещу Дурьодхана. Много отдавна в Хастинапура, когато Сатяки бе дошъл в училището на Дрона, те бяха приятели. Въпреки че бе станал ученик на Арджуна, Сатяки бе запазил отношенията си с Дурьодхана. Двамата мъже се взираха един в друг през полесражението, спомняйки си младежките си забавления заедно. Дурьодхана се провикна: „Хей, скъпи приятелю! Колко жесток е кшатрийският дълг! Проклети да са властта и жаждата за богатства! О, най-добър от рода Шини, в дните на нашето юношество ти ми беше по-скъп от самия живот. Уви, всички тези дни на приятелство не означават нищо на бойното поле. Тласкани от гняв и алчност, ние стоим изправени тук, готови да се избием. Уви, къде отлетяха безгрижните дни на младостта ни?“

Сатяки свали лъка си и извика в отговор: „Дългът на кшатрия винаги е бил, че той трябва да се сражава дори и с учителя си. О, Царю, недей да се колебаеш. Ако ме обичаш, тогава не се бави и ме убий. Като направиш това, ще ме изпратиш право в земите на праведниците. Покажи могъществото си. Не искам повече да гледам как приятелите ми се избиват.“

Сълзи се стичаха от очите на Сатяки, докато говореше. Той знаеше, че дните, в които се бе радвал на приятелството с Пандавите и Кауравите, са си отишли. Другарското им боричкане в миналото сега не беше на шега. Опъвайки лъка си, той изстреля серия дълги стрели по Дурьодхана, който незабавно го атакува със своите. Двамата мъже се раняваха един друг, викайки от гняв. Битката им напомняше тази между Арджуна и Дрона. Небето се изпълни със стрели, когато двамата воини призоваха небесните си оръжия. Постепенно Сатяки надделя над кауравския принц и Карна се втурна да спасява Дурьодхана. С негова помощ царят успя да се измъкне от Сатяки, с изранено от стрели тяло.

Дрона продължаваше да унищожава пандавските войски, сякаш бе определен от самата смърт да ги изличи. Виковете на измъчените войници изпълваха въздуха, докато той ги връхлиташе с безбройните си смъртоносни стрели. Като гледаше могъществото на Дрона, Юдхищхира разбра, че никога не би могъл да победи. Той се срещна с Арджуна и Бхима и им сподели тревогата си: „Дрона сякаш ще ни изпепели. Никой не може да спре този могъщ герой.“

Кришна отговори: „Това, което казваш, е вярно, Царю. Дрона няма как да бъде спрян, докато се бие с вдигнати оръжия. Но ако ги свали, може да бъде сразен. Мисля, че ако чуе, че синът му е убит, той ще изгуби всякакво желание да се сражава. Кажете му, че Ашватхама е мъртъв. Тогава учителят ще свали лъка си, а ние ще го убием.“

Арджуна беше поразен: „Аз не мога да приема това, Мадхава!“ Чувайки думите на Кришна обаче, Бхима незабавно се отдалечи и се нахвърли върху недалечната дивизия слонове. Начело на нея яздеше Индраварма, владетелят на Малава. Бхима знаеше, че неговият слон се казва Ашватхама. Въртейки железния си боздуган, Пандава го стовари върху животното, убивайки едновременно и него, и ездача му. После се втурна към Дрона и изрева: „Ашватхама е убит! Ашватхама е убит!“ Докато лъжеше учителя си, гласът му трепереше, а сърцето му се колебаеше, но тъй като знаеше, че това бе съвет на Кришна, той викаше думите отново и отново, съобщавайки на Дрона, че Ашватхама е мъртъв.

Като чу думите на Бхима, Дрона спря да се сражава. Крайниците му сякаш започнаха да потъват като пясък във вода. Но спомняйки си храбростта на сина си, той реши, че това не може да е истина. Всеки знаеше, че Бхима е своенравен и непостоянен. За него не бе невъзможно да изрече неистина от гняв или на шега. Дрона се съвзе и пак нападна Пандавите. Дхрищадюмна бе стигнал до него и двамата започнаха отново да се сражават. Удържайки атаката на Дхрищадюмна, генералът на Куру продължи да избива пандавската войска. Той призова ужасяващото оръжие Брахма. Воините падаха на земята като дървета, изтръгнати от буря. Глави и ръце хвърчаха, докато стрелите на Дрона се сипеха по враговете. За кратко време той бе избил десет хиляди воини на колесници пред очите на Юдхищхира, макар междувременно Дхрищадюмна да го атакуваше с всички сили. Дрона стоеше сред бойното поле като неудържим буен огън.

Докато учителят оглеждаше опустошението, което беше сътворил, внезапно в небето над него се появи група риши, водени от Агни. Собственият му баща Бхарадваджа, заедно с Васищха, Вишвамитра, Гаутама, Кашяпа и много други небесни светци стояха във висините в ефирни образи. Те се обърнаха към Дрона в един общ глас, който единствен той можеше да чуе: „Ти се сражаваш нечестно, о, Дрона. Използваш небесни оръжия срещу по-слаби войници. Настъпи времето да умреш. Захвърли оръжията си. Такава жестокост не подобава на мъдър брамин като теб. Като освободи оръжието на Брахма, за да убиваш обикновени хора, ти се опозори. Престани да постъпваш греховно и спри да се биеш. Дните ти изтекоха.“

Дрона се огледа наоколо си. Дхрищадюмна все още бе близо до него, ревейки предизвикателно. Може би времето за сбъдване на пророчеството бе дошло. Ръцете на Дрона се отпуснаха; той не можеше да продължи. Думите на Бхима все още го безпокояха, а от думите на светците го заболя дори повече. Нима Ашватхама наистина бе мъртъв? Кого би могъл да попита и да е сигурен, че ще чуе истината? Виждайки Юдхищхира недалеч, генералът на Куру се приближи към него. Него именно щеше да попита — Юдхищхира не би изрекъл лъжа.

Кришна видя Дрона да идва към Юдхищхира и му каза: „Спаси ни от Дрона, Царю! Ако той се сражава дори още само половин ден, армията ти ще бъде унищожена. При тези обстоятелства лъжата е по-добра от истината. Да излъже човек, за да спаси живота си, не е грях.“

Кришна цитира пасажи от писанията, в които се разрешава да се лъже при определени обстоятелства, включително и когато е застрашен нечий живот. Юдхищхира се замисли над думите на Кришна. Не можеше да не ги зачете. Никога през живота си той не беше казвал дори нещо двусмислено. Мисълта да излъже бе трудновъобразима за него. Въпреки това, ако Дрона не бъде спрян, армията му щеше да бъде разбита. Пандава си спомни собствените пророчески думи на Дрона в началото на войната — че ще бъде победен тогава, когато чуе нещо ужасно от източник, на който може да се има доверие. С неохота Юдхищхира се съгласи с предложението на Кришна. Когато учителят се приближи към него, той го излъга. „Ашватхама е мъртъв“, извика, добавяйки накрая недоловимо „слонът“, тъй като бе неспособен да изрече лъжа при каквито и да е обстоятелства.

До този миг конете на Юдхищхира сякаш се носеха над полето, без да докосват земята. След като той излъга Дрона, жребците се спуснаха на земята. Светците се питаха в почуда защо бе станало така. Някои казваха, че това е заради лъжата на Юдхищхира, а други спореха, че причината е колебанието му да изпълни желанието на Кришна.

Чувайки думите на Юдхищхира, Дрона усети как сърцето му потъва в бездънна мъка. Агонията му се увеличаваше от думите на светците, които го караха да се чувства, сякаш е оскърбил Пандавите. Обезумял от скръб, той се отдалечи от Юдхищхира, а оръжията увиснаха в ръцете му. Тогава Дхрищадюмна го атакува. Дрона бе улучен навсякъде, но не отвърна. Той потъваше в отчаяние. Дхрищадюмна го нападаше все по-свирепо, докато накрая старият вожд на Куру се разгневи и вдигна лъка си да се сражава. Демонстрирайки несравнимата си ловкост, той съсече до една стрелите на Дхрищадюмна. Учителят произнасяше мантри, викайки небесните си оръжия, за да убие Дхрищадюмна, но те не се явяваха вече на заповедите му. Удивен, той започна да изстрелва дъжд от обикновени стрели по врага си. Тогава внезапно видя, че запасът му от стрели, които никога не свършваха през последните петнайсет дни, се бе изчерпал.

Отчаян, Дрона реши да сложи край на живота си. Той изпусна лъка си и започна неспирно да зове името на своя син. После се огледа за останалите воини на Куру и им извика: „О, Дурьодхана, о, Карна, о, Крипа, сражавайте се с цялата си мощ. Сега аз оставям настрана оръжията си.“

Дрона седна на колесницата си в медитативна поза. С полупритворени очи и протегнати с дланите навън ръце, той съсредоточи ума си върху Вишну и навлизайки в транс, напяваше свещената сричка Ом. Светците, които все още стояха в небесата, видяха как Дрона напусна тленното си тяло и се възнесе във висшите сфери. Струваше им се, че в небето изгрява второ слънце, когато душата на брамина се издигаше.

Без да разбира, че Дрона вече е мъртъв, Дхрищадюмна видя своя шанс. Взимайки един остър като бръснач меч, той скочи от колесницата си и се втурна към учителя. Всички воини, които го видяха, му извикаха да спре, но той не се поколеба. Сред викове „Уви!“ и „Срам!“, Дхрищадюмна се качи на колесницата на Дрона с високо вдигнат меч. Като сграбчи завързаната на възел коса на темето му, той го дръпна и с широк замах на меча си отсече главата му. После я хвърли сред Кауравите и изрева ликуващо, въртейки пропития си с кръв меч високо във въздуха.

Като сграбчи завързаната на възел коса на темето му, той го дръпна и с широк замах на меча си отсече главата му.

Арджуна беше изкрещял на Дхрищадюмна да плени Дрона и да го доведе жив пред Юдхищхира. Той бе съкрушен от безсърдечието на панчалиеца. Сърцето му се разкъса от скръб при жестокото убийство на любимия му учител. Бхима обаче ликуваше и се завтече към Дхрищадюмна да го прегърне. Юдхищхира се терзаеше от различни чувства. Макар да се радваше, че бойните действия скоро щяха да приключат, той въпреки всичко бе изпълнен с опасения, че смъртта на Дрона се бе случила именно заради неговата измама. Също като Арджуна и той бе съкрушен от начина, по който Дхрищадюмна безмилостно беше обезглавил учителя.

Кауравите бяха поразени от скръб и страх. Техният всепобеждаващ генерал бе мъртъв. Неспособни да повярват това, те се обърнаха в бягство. Дурьодхана, Карна, Шакуни и останалите водачи на Куру бяха завладени от такава мъка, че също побягнаха заедно с войските си. Докато се отдалечаваха от ликуващите Пандави, те срещнаха Ашватхама, който препускаше тъкмо в противоположната посока, като алигатор, плуващ срещу течението. Виждайки оттеглящите се Каурави, той изненадан спря Дурьодхана и го попита: „Защо виждам армията ти да бяга, Царю? Защо и ти, и всичките ни останали герои се оттегляте? Несъмнено ни е сполетяла някаква невъзможна беда.“

Дурьодхана не бе способен да съобщи на Ашватхама новината. Той сведе поглед и не отговори нищо. Крипа се бе приближил към него и Дурьодхана му промълви: „О, сине на Сарадвата, кажи на Ашватхама защо бягаме.“

Със стичащи се по лицето сълзи, Крипа каза: „С великия Дрона начело ние водехме страшна битка с панчалийците, в която той бе избил не по-малко от петдесет хиляди от тях. Врязвайки се в редиците на Пандавите, твоят баща изпепеляваше враговете ни като самия Разрушител. Никой не можеше да излезе насреща му. Затова Пандавите решиха да спрат баща ти по нечестен начин. Казвайки му, че ти си убит, дете мое, те го лишиха от сили и съзнание. Като го видя така покрусен и спрял да се бие, Дхрищадюмна се нахвърли отгоре му с вдигнат меч. Въпреки че учителят бе седнал в мистична медитация, и въпреки че много воини му крещяха да спре, синът на Друпада отсече главата му. Така баща ти намери смъртта си от ръцете на този безсърдечен воин. Ето затова бягат войските ни.“

Ашватхама извика. Лъкът се изплъзна от дланта му и той се свлече на колене. Не на себе си от ярост, воинът трепереше като дърво в буря. Тялото му изгаряше и той остана няколко мига с наведена между коленете глава. Възвръщайки постепенно самообладанието си, той се изправи и каза: „О, Дурьодхана, как можаха тези уж толкова добродетелни Пандави да извършат подобно низко дело? Днес те ще изпитат последиците му. Пренебрегвайки ме, Дхрищадюмна извърши чудовищна постъпка. Кълна се в истината, че пръстта скоро ще попие кръвта му, както и онази на сина на Дхарма. Ако не избия панчалийците до последния човек, няма повече да влача тягостното си съществуване. По всякакъв начин, бил той честен или нечестен, аз ще унищожа Дхрищадюмна и последователите му.“

Лицето на Ашватхама пламтеше, когато изсъска последните си думи: „Обърнете се, герои! Нека се сражаваме с враговете си! Аз ще препускам начело и ще убия всекиго, който излезе насреща ми. Днес ще ме видите да използвам ужасяващите си оръжия, равни на тези на Рудра и Вишну. Имам в своя власт оръжието Нараяна, което ми даде баща ми, а на него бе дадено от Шива. Този велик полубог му бе казал, че то ще изличи всекиго, срещу когото бъде насочено. Днес аз ще го използвам, за да разгромя цялата пандавска армия. То може да се пусне само веднъж, затова го пазех за подобни мигове на отчаяние. Сега светът ще види силата му.“

Ашватхама изрева неколкократно, вдъхвайки сякаш нов живот у Кауравите. Те го възславиха и прегрупираха оттеглящите се войски. Под звуците на барабани и тръбенето на хиляди раковини кауравската армия се обърна отново срещу Пандавите.

22.
Оръжието Нараяна

Когато Кауравите побягнаха, Пандавите се събраха, за да обсъдят следващите си стъпки. Арджуна беше бесен на Дхрищадюмна. Той кипеше, докато говореше на Юдхищхира: „Синът на Друпада постъпи варварски. Ти също, Царю, си опетнен с грях. Учителят ти се довери, че ще му кажеш истината, но ти го измами, изричайки лъжа, прикрита като истина. Ще носиш срама от тази своя постъпка завинаги, както Рама се е опозорил, когато е убил Вали. Уви, и аз самият съм виновен, задето стоях отстрани и гледах как учителят ми бе нападнат и убит от собствените си ученици. Жадни за власт, ние погубихме своя гуру по непочтен начин. Чувствам, че е по-добре да умра, отколкото да продължавам да живея, след като станах съучастник в подобен грях.“

Арджуна плачеше, но никой не му отговори. Кришна го гледаше със съчувствие. Обичта на Арджуна към Дрона бе легендарна. Загубил решителността си от скръб, той падна на колене и дълго плака.

Виждайки по-малкия си брат потънал в мъка, Бхима го укори: „Наистина е странно, че днес си седнал да ни учиш на морал като някой горски риши. Нима забрави защо изобщо участваме в тази война? Обвързани от кшатрийския си дълг, ние дойдохме да накажем Дурьодхана и съюзниците му. Да не би да си забравил как обиждаха невинната Драупади пред очите на учителя ни? Забрави ли как ни прогониха в гората, докато Дрона седеше и мълчеше? С години поддържаме пламъка на неприязънта, за да съумеем да дадем полагаемото се на враговете ни. И сега, когато го правим, ти скърбиш в името на добродетелта. Ако в убийството на Дрона липсва добродетел, тогава защо се закле, че ще хвърлиш пламтящите си оръжия по Кауравите, предвождани от Дрона?“

Гласът на Бхима се извиси гневно. Арджуна го гледаше мълчаливо. Думите на по-големия му брат никога не го оскърбяваха. С мъка удържайки чувствата си, той слушаше, докато Бхима продължаваше да говори: „Скъпи братко, разкъсваш сърцата ни със скръбните си ридания и укори. Когато е време за похвали, ти раздаваш сурови присъди. Със сигурност враговете ни ще се радват, че си толкова склонен към снизхождение. Що се отнася до мен обаче, аз приемам смъртта на Дрона като подобаваща и справедлива. Сега не бива да губим време, а трябва да разгромим оставащите Каурави, които ще поведе жадният за отмъщение Ашватхама.“

Арджуна стисна зъби и не отговори нищо. Дхрищадюмна стоеше наблизо, без ни най-малко да се разкайва. Арджуна го погледна с почервенелите си очи и панчалийският принц се обърна към него с помирителен тон:

„О, Бибхатсу, аз не смятам, че съм извършил грях. Въпреки че бе брамин, Дрона бе пренебрегнал задълженията на кастата си и затова заслужаваше наказание от всички добродетелни царе. Използвайки своята брахма енергия, учителят изби безброй обикновени войници с небесните си оръжия. Тъй като самият той бе действал нечестно, бе убит и по нечестен начин. Иначе и не би могло да бъде. Не бива да ме обвиняваш, че съм го убил; нали именно с тази цел се родих от огъня. Погубих този безмилостен воин с каквито средства можах. В противен случай той щеше да ни унищожи всичките.“

Бхима нададе одобрителен възглас, когато Дхрищадюмна продължи: „Убивайки Дрона, аз се издължих на своя баща и на близките си. За мен би било грях да го пощадя. О, Партха, ти самият повали своя стар дядо. Ако това не беше греховно, тогава защо заклеймяваш постъпката ми? Дрона беше окаян грешник в служба на порочни хора. Не биваше да ме кориш, Арджуна, но след като го направи, аз ти прощавам заради обичта, която изпитвам към теб, и понеже си съпруг на Драупади. Успокой се. Юдхищхира постъпи правилно, също както и аз. Ние убихме човек, който безмилостно нараняваше учениците си. А сега се сражавай и победата скоро ще бъде твоя.“

Арджуна се разгневи, когато Дхрищадюмна оскърби учителя му, но като видя, че и Юдхищхира, и Кришна запазват мълчание, се сдържа. Той само изгаряше Дхрищадюмна с поглед и изричаше тихо: „Срам! Позор!“

Сатяки, който седеше на колесницата си недалеч от Арджуна, внезапно скочи на крака. Неспособен да изтърпи думите на Дхрищадюмна, той възкликна: „Никой ли няма да озапти този грешен, порочен, прокълнат окаяник? О, злобни човече, как си позволяваш да изричаш подобни думи? Чудо е, че главата ти не се пръсна на парчета в мига, в който се готвеше да посечеш учителя си. Заслужаваш укорите на всички праведни хора. Заради раждането ти, о, позор за рода си, седем поколения назад и седем бъдни поколения ще потънат в ада, лишени от славата си. Обвиняваш Арджуна, че е убил Бхишма, но нима собственият ти низък брат Шикханди не беше причина за смъртта му? Несъмнено няма по-греховни хора от панчалийците.“

Сатяки вдигна боздугана си, докато продължаваше да оскърбява Дхрищадюмна: „Ако още веднъж изречеш подобни думи, ще отнеса главата ти с боздугана си. Просто защото те е погледнал, о, брамински убиецо, човек трябва след това да погледне към слънцето, за да се пречисти. Ако въобще имаш някаква доблест, излез насреща ми с вдигнати оръжия. Не мога да търпя да слушам обидите ти към учителя ми и към учителя на моя учител.“

Дхрищадюмна се разсмя: „О, сине на рода Мадху, прощавам ти тези думи, въпреки че си най-грешният измежду хората. Наистина, никой не бива да проявява снизхождение към такъв порочен човек, какъвто си ти, защото опрощението кара хората като теб единствено да си мислят, че ми липсва сила. Забрави ли как самият ти, който толкова обичаш справедливостта, уби Бхуришрава, и то след като вече те беше победил и беше спрял да се сражава? Дръж си езика! Не смей да ми казваш и дума повече. Ако продължаваш да ми говориш така, ще те изпратя в обителта на смъртта.“

Дхрищадюмна напомни на Сатяки и всички нечестни постъпки, извършени от Кауравите. Именно Дрона бе онзи, който бе измислил коварния капан за Абхиманю. На война бе неизбежно правилата понякога да се нарушат. Но в крайна сметка праведността решава победата. „Затова продължавай да се сражаваш срещу Кауравите, вришнеецо. Няма никакво съмнение, че те трябва да бъдат избити по всички възможни начини.“

Сатяки трепереше от ярост. С почервенели до кръв очи, той стисна боздугана си и като скочи от своята колесница, се втурна към Дхрищадюмна: „Няма повече да си пилея думите по теб! Ей сега ще те смажа с боздугана си!“

По знак на Кришна, Бхима се спусна от колесницата си и застана между двамата обезумели воини. Той сграбчи Сатяки, който го влачи цели няколко стъпки, ревейки бясно. Сахадева също скочи от колесницата си и каза: „О, прекрасни хора, ние нямаме по-добри приятели от вас двамата. Родовете ви са ни скъпи като собственото ни семейство. Вие самите сте си близки приятели. Спомнете си дълга на приятеля към приятеля му и си простете. Сега не е време да се караме помежду си.“

Дхрищадюмна се изсмя: „Бхима, пусни потомъка на Шини. Остави го да се сблъска с мен, както вятърът се блъска в планина. Скоро ще унищожа желанието му да се сражава, а след това ще погубя оставащите Каурави. Или пък Арджуна може да извърши този подвиг. Остави ме да отсека главата на този нещастник със стрелите си. Той явно ме взима за Бхуришрава с отсечената ръка. Пусни го. Или аз ще го убия, или той мен.“

Сатяки се извиваше в ръцете на Бхима и ревеше, борейки се да се освободи, но Бхима го стискаше здраво. Както луната разпръсква нощем прохладните си лъчи, така Кришна заговори помирителни думи на двамата противници. Юдхищхира също ги успокои и двамата с Кришна най-после успяха да укротят гнева им. Когато се помириха и всеки отново се качи на колесницата си, Пандавите внезапно чуха звуци на радостно ликуване сред Кауравите. Те се спогледаха един друг изненадано. От какво бяха толкова въодушевени враговете им? След смъртта на Дрона цялата им армия се бе обърнала в бяг.

Чувайки приближаващия шум, Арджуна се усмихна: „Без съмнение Ашватхама е прегрупирал войските на враговете ни. Този, който при раждането си бе издал звук подобен на небесния жребец Учхаишравас, чиито ръце са като хоботи на слонове и чийто лик е като на тигър, скоро ще ни връхлети в яростта си. Той няма да се примири с чудовищното убийство на баща си. Дхрищадюмна сега е изправен пред страшна опасност. Да се подготвим за боя.“

Пандавите видяха да се вдигат талази от прах, докато Кауравите отново се носеха насреща им. Забравяйки несъгласията помежду си, воините бързо заеха позициите си, готови да посрещнат щурма. Те виждаха златния флаг на Ашватхама с емблема, изобразяваща лъвска опашка, да се развява начело на прииждащите Каурави. Бхима и близнаците препуснаха с голяма дивизия воини на колесници да го обкръжат и атакуват, преди да е успял да достигне до Дхрищадюмна.

* * *

Когато Кауравите се втурнаха отново в битката с намерението да отмъстят за смъртта на Дрона, слънцето вече залязваше. След като се бе заклел пред Дурьодхана, че ще убие както Дхрищадюмна, така и армията на панчалийците, Ашватхама призова оръжието Нараяна. Застанал на колесницата си на около километър от Пандавите, той постави една небесна стрела на лъка си и започна да произнася свещените мантри, с които да извика оръжието. От небето се чу дълбок глух тътен. Десетки хиляди пламтящи стрели се появиха на бойното поле и полетяха срещу пандавската армия като стелещи се слънчеви лъчи. Безброй нажежени до червено гюлета западаха от небето като огнени метеорити. Остри като бръснач дискове, брадви, горящи копия и боздугани с шипове полетяха във въздуха. Кауравите дори не можеха да виждат враговете си, докато оръжията се изсипваха върху тях.

В армията на Пандавите настъпи объркване. Пламтящите оръжия сякаш се изстрелваха към тях от всички части на бойното поле. Където и да се намираха воините, порой от оръжия се изсипваше отгоре им от небесата. Пандавската армия потъна в бурята от копия и стрели. Войниците падаха с хиляди, разкъсани на парчета от безмилостното нападение. Пандавските герои се опитаха да се противопоставят на атаката, но колкото повече се отбраняваха, толкова по-лошо ставаше. Нараяна-астрата бе оръжие, на което колкото по-силно се противопоставяш, толкова повече увеличаваш силата му. Като видя как армията му загива, Юдхищхира изкрещя за отстъпление. Гласът му се извиси над грохота на падащите оръжия, удрящи се в броните и щитовете на воините му. „Спасявайте се! Не поглеждайте назад! Това оръжие не може да бъде отблъснато. Със сигурност то е нашето наказание за убийството на невинния ни учител. Аз и братята ми ще влезем в огъня му. О, войници, прибирайте се по домовете си.“

Кришна извика на Юдхищхира да се успокои. Той знаеше как да се противостои на оръжието. Изправен върху колесницата на Арджуна, Кришна се провикна: „Всички вие кшатрии, бързо захвърлете оръжията си и слезте от слоновете и колесниците си. Легнете обезоръжени на земята. Не се опитвайте да се сражавате срещу оръжието, защото това единствено ще увеличи силата му. Дори само ако си помислите да му се противопоставите, ще бъдете избити.“

Чувайки думите на Кришна, воините оставиха оръжията си и се хвърлиха на земята. Стрелите на оръжието Нараяна започнаха да преминават над главите им без да ги нараняват.

Като видя войниците да захвърлят оръжията си, Бхима завика: „Никой да не сваля оръжие! Не се страхувайте от мистичната сила на Ашватхама! Аз лично ще й се противопоставя със собствените си стрели. Ще пронижа сина на Дрона с хиляди остриета и ще изпратя и него по пътя, по който пое баща му. О, Арджуна, как можеш да хвърлиш Гандива, лишавайки се от слава и чест? Стани и се сражавай! Аз ще посрещна ударите на това оръжие с широките си гърди. Днес всички ще станете свидетели на храбростта ми.“

Арджуна му извика в отговор: „Бхима, аз съм се заклел да не използвам Гандива срещу брамини, крави, и срещу което и да е от оръжията на великия Бог Нараяна. Срещу всички тях, аз не вдигам лъка си. Ти също не трябва да се сражаваш. Това мистично оръжие не може да бъде спряно със сила.“

Бхима не обърна никакво внимание на казаното от Арджуна. Изправен на колесницата си, той препусна срещу Кауравите под гъстия порой оръжия, летящи във въздуха, изстрелвайки смъртоносни стрели по Ашватхама. Синът на Дрона се усмихна, удържайки атаката на Бхима, като съсичаше стрелите му до една, докато летяха към него. Тъй като всички останали пандавски воини лежаха на бойното поле, Нараяна-астрата се насочи към Бхима. Той се оказа напълно обкръжен от пламтящи оръжия и приличаше на свещен огън, внезапно пламнал на бойното поле. Сиянието излъчвано от оръжията на Нараяна-астрата беше толкова ярко, че никой не можеше да погледне към Бхима. Виждайки участта на брат си, Арджуна призова оръжието Варуна. Водното оръжие покри Бхима, осигурявайки му защита срещу всенарастващата сила на оръжието Нараяна. Но Арджуна знаеше, че не след дълго импулсивният му брат ще бъде поразен от летящите оръжия.

Кришна внезапно скочи от колесницата и се затича към Бхима, като извика на Арджуна да го последва. Двамата герои безстрашно навлязоха в огнената стихия на оръжията, атакуващи Бхима. След това го хванаха и го свалиха от колесницата му. Бхима изрева от гняв, когато Арджуна дръпна оръжията от ръцете му. С настоятелен глас Кришна каза: „Сине на Панду, какво си мислиш, че правиш? Ако беше възможно това оръжие да бъде спряно, всички ние щяхме да се бием. Не бъди безразсъден, прояви търпение!“

Неохотно Бхима се съгласи да послуша Кришна. Той легна с лице към земята и захвърли оръжията си. Нараяна-астрата утихна. Безбройните оръжия се вдигнаха в небето и изчезнаха. Когато бойното поле се прочисти от тях, Пандавите скочиха на крака и грабнаха оръжията си. Спасени чрез съвета на Кришна от страшната опасност, те се качиха на конете и колесниците си и нададоха бойни възгласи.

Дурьодхана се разгневи, когато видя враговете си спасени. Той се приближи към Ашватхама и каза: „Веднага освободи отново оръжието, защото Пандавите се прегрупират и ще ни нападнат с цялата си мощ.“

Ашватхама поклати глава: „Оръжието Нараяна може да се използва само веднъж от един човек. Ако бъде призовано отново, то ще убие онзи, който го е повикал. Кришна знаеше тайната за противодействието му, затова то беше отклонено.“

Дурьодхана гневно каза: „Тогава използвай каквото оръжие притежаваш. Силата ти е равна на тази на самия Махадева. О, сине на Дрона, унищожи тези убийци на собствения си баща, без да се бавиш!“

Ашватхама се хвърли в боя, търсейки Дхрищадюмна, и го нападна с хиляди остри стрели. Разярен, той го атакуваше с неудържима сила. Уби колесничаря и четирите му коня и смаза колесницата му. Дхрищадюмна слезе на земята и започна да се защитава от атаката на Ашватхама с меч и щит.

Сатяки беше наблизо и видя затруднението на Дхрищадюмна. Помнейки кшатрийския си дълг, той бързо се притече на помощ на съюзника си. Като засипа Ашватхама с мрежа от стрели, вришнеецът уби конете и колесничаря му. Синът на Дрона скочи от колесницата си, а стрелите на Сатяки продължаваха да го застигат. Крипа се втурна да му помогне и го взе на своята колесница. След това Крипа и Карна нападнаха Сатяки и Дхрищадюмна, а много други воини също се включиха в битката.

Като се качи на нова колесница, Ашватхама отново излезе срещу Дхрищадюмна. И отново Сатяки му препречи пътя, а Ашватхама извика на воина от Вришни: „О, потомъко на Шини, знам, че си пристрастен към този убиец на собствения си учител, но днес не бива да го подкрепяш. Заклел съм се в кръвта си, че ще избия всички панчалийци, начело с този порочен окаяник. И ти ще бъдеш поразен от стрелите ми, ако се опитваш да го защитаваш, както всички Пандави и цялата им армия. Нищо няма да ме спре.“

Ашватхама прониза Сатяки с поток остри стрели. Сатяки залитна, а Ашватхама взе една дълга стрела, която блестеше с ярко сияние, и в миг я изстреля с цялата си мощ. Тя проникна през бронята на Сатяки и се заби дълбоко в рамото му. Зашеметен, воинът от Вришни се преви на терасата на своята колесница и колесничарят му го откара надалеч от боя, за да дойде на себе си.

Ашватхама насочи вниманието си към Дхрищадюмна с ожесточена атака над панчалийския принц. Изстрелвайки с цялата си сила заредени с мантри стрели, той прониза всяка една част от тялото му. Дхрищадюмна бе зашеметен от яростната атака на Ашватхама и се облегна на пръта на знамето си. Няколко пандавски герои се втурнаха да го спасяват. Водени от Бхима и Арджуна, те обкръжиха Ашватхама, обстрелвайки го отвсякъде със стрели, които Ашватхама контрираше с поразителна бързина и ловкост. Той рани всичките си нападатели със собствените си стрели и изрева ужасяващия си боен вик.

Без да го е грижа за собствения му живот, Ашватхама се сражаваше като обезумял. Мисълта за мъртвия му баща му даваше сили да продължи да отблъсква атакуващите. Никой никога не го бе виждал да се бие толкова яростно. Докато удържаше най-силните пандавски воини, той същевременно изби огромна част от панчалийските войници със своите небесни оръжия. Царе и принцове от различни царства излизаха срещу сина на Дрона, но всичките бързо намираха смъртта си.

Панчалийците се обърнаха в бягство, потресени от страшната сеч, която сътвори Ашватхама. Но той ги избиваше дори докато бягаха захвърлили оръжията си и обхванати от ужас. Арджуна му извика: „О, сине на Дрона, спри да убиваш обикновени войници. Ето ме тук, готов да сломя гордостта ти. Прояви до най-висш предел храбростта, мъжествеността и познанията си, а също и привързаността си към синовете на Дхритаращра и омразата си към нас. Дхрищадюмна и аз ще те убием. Той вече уби баща ти, а сега е готов да убие и теб.“

Ашватхама почувства силна болка от суровите думи на Арджуна. Старото им приятелство от дните в училището на Дрона очевидно беше забравено. Сега те се сражаваха помежду си до смърт. Като се вторачи в Пандава, Ашватхама помисли за оръжието Агнея. Той постави една златна стрела на лъка си, произнесе съсредоточено мантрите, а после я изстреля с вик. На мига плътен порой стрели се изсипа от небесата. Непрогледен мрак обви бойното поле, заваляха огнени метеори. Отвсякъде задуха ураганен вятър, който удряше войниците с камъни. Страшни крясъци на ракшаси и пишачи се носеха в мрака, от всички страни виеха чакали.

Поразени от небесното оръжие, войските на Пандавите завикаха от болка и ужас. Те умираха от огнените стрели, сипещи се върху тях от всички посоки. Познанията на Ашватхама в тайните на мистичните оръжия увеличаваха мощта на оръжието Агнея със застрашителна сила. Мъже, коне и слонове умираха, изпепелени на въглен, сякаш бяха попаднали в разрушителния пожар в края на битието, унищожаващ световете. Но припомняйки си случилото се в Кхандавапрастха, Агни направи така, че огненото му оръжие преминаваше над Арджуна и Кришна, без да ги нарани.

Като видя неустоимата сила на огнения полубог, призована за унищожение на Пандавите, Арджуна съсредоточи ума си и призова Брахмастрата. Извиквайки най-могъщото от всички оръжия, той в миг разпръсна гъстия мрак. Докато оръжието на Брахма неутрализираше това на Агни, небето се проясни и повя прохладен вятър. Десетки хиляди воини лежаха на бойното поле, с тела, изгорели до неузнаваемост.

Ашватхама се смая, като видя, че оръжието му е спряно, а Арджуна е незасегнат. Как бе успял да оцелее от Агнея, което бе унищожило десетки хиляди други воини? И Арджуна, и Кришна се намираха точно на пътя на оръжието, но и двамата бяха невредими. Ашватхама почувства, че губи надежда. Най-напред Нараяна-астрата, а сега и оръжието Агнея бяха отклонени от Арджуна и Кришна. Как би могъл да се сражава срещу такива врагове? Те бяха непобедими! Захвърляйки лъка си в отчаяние, Ашватхама скочи от колесницата си и побягна от полесражението. Той викаше: „Всичко е илюзия!“ и тичаше в посока надалеч от битката. Скоро навлезе в гората. Мъката по баща му го победи. Ашватхама усещаше, че никога няма да успее да го отмъсти. Дори и най-могъщите му оръжия се бяха оказали безсилни срещу Пандавите. Какъв беше смисълът да се сражава с тях?

Докато се луташе из гората, Ашватхама срещна Вясадева, който отиваше към бойното поле. Синът на Дрона спря и се поклони пред мъдреца. После го попита защо оръжията му са се оказали безполезни срещу Арджуна. Вясадева му обясни, че Кришна е Върховният Бог. Той е Нараяна, Вишну; дори всъщност безсмъртният Нараяна е едва част от Кришна. Не съществува създание, способно да победи Кришна, нито някой, когото той закриля. Дори великият Шива счита себе си за слуга на Кришна. Той също веднъж е бил победен от Кришна в битка.

Като слушаше описанията на Вясадева, Ашватхама промени отношението си към Кришна. Ако думите на Вясадева бяха истина, тогава не беше чудно, че оръжията му бяха възпрени. Докато Кришна беше на колесницата на Арджуна, изходът от сражение с Арджуна бе предвидим. Обезсърчен и скръбен, Ашватхама разбра, че всемогъщата съдба контролира всичко. Пред лицето на съдбата човек не можеше да направи нищо, освен да изпълнява дълга си и да остави на нея резултатите. От думите на Вясадева бе ясно, че Кауравите ще бъдат победени. Но нима някой можеше да знае предварително какво щеше да повели съдбата?

Покланяйки се отново на мъдреца, Ашватхама се обърна и пое обратно към полесражението. Все още негов дълг бе да се сражава за Дурьодхана и още повече да уважи убития си баща. Враговете му трябваше да бъдат наказани. Нямаше как да напусне сражението сега.

Докато Ашватхама се връщаше, слънцето залезе. Двете армии се оттеглиха, изтощени от битката, продължила два дни и една нощ. Обезверени от смъртта на Дрона, Кауравите се прибраха унили в лагера си, докато Пандавите се завръщаха под звуците на тромпети, барабани и раковини.

Когато стигнаха в своя стан, Пандавите видяха, че е пристигнал Вясадева. Арджуна слезе от колесницата си и се приближи към мъдреца. Като се поклони и докосна нозете му, той каза: „О, великолепни, днес видях нещо, което предизвика в мен голямо удивление. Докато обстрелвах враговете си, видях пред себе си мъж, сияен като пламък. Той държеше блестящ тризъбец и на която и страна да се обърнеше, враговете ми загиваха. Макар никога да не използва тризъбеца, нито каквото и да било друго оръжие, самата му енергия сякаш изгаряше враговете ми. Кой беше той, велики мъдрецо?“

Поставяйки длан на главата на Арджуна, който още стоеше коленичил пред него, Вясадева отговори: „О, сине на Кунти, видял си Шива, великия унищожител на световете. От обич и уважение към Кришна той вървеше пред колесницата ти, изпепелявайки враговете ти с неустоимата си енергия. Дори могъщите закрилници на вселената не могат да застанат насреща му. Продължавай да се сражаваш с увереност, о, Дхананджая. Поражението не сполетява онзи, до когото е Джанардана.“

След като увери Пандавите, че войната скоро ще свърши, Вясадева си тръгна. Изтощени от боя, воините се прибраха по палатките си, за да отпочинат през нощта.

23.
Карна поема командването

В шатрата на Дурьодхана владетелите и воините седяха мълчаливо, вторачени в празното кресло на Дрона. Самият Дурьодхана бе потънал в скръб. Той въздишаше дълбоко с поглед, вперен в земята. Някои от приятелите му се опитваха да го утешат, цитирайки ведически стихове за вечността на душата и мимолетността на всичко материално. Те утешаваха също и Крипа, който плачеше за смъртта на близкия си приятел и зет. Ашватхама се бе оттеглил в палатката си, тъй като искаше да остане сам.

Не след дълго царете се разотидоха, оставяйки Дурьодхана насаме с Карна, Шакуни и братята му. Те разговаряха малко, спомняйки си страданията, които бяха причинили на Пандавите, и съжаляваха дълбоко. Когато нощта настъпи и принцовете се оттеглиха за почивка, случилото се през деня не им даде покой, за да заспят. Времето до сутринта течеше мъчително бавно. Дурьодхана отново си мислеше за данавите. Те изглежда бяха спазили обещанието си да му помагат. Дрона се бе сражавал демонично, но въпреки това бе убит. Каква сила имаха Пандавите на своя страна? Нима нищо не можеше да ги спре?

Когато най-сетне наближи изгревът на слънцето, Кауравите станаха унило и изпълниха сутрешните си ритуали. После се срещнаха с останалите царе-съюзници и решиха да издигнат Карна за свой главнокомандващ. Церемонията бе извършена и след като раздадоха милостиня на брамините, всички поеха към бойното поле за шестнайсети пореден ден.

Възхвалявани и благославяни от брамините, кауравските войски маршируваха, решени да отмъстят за Дрона. Карна яздеше начело, облечен в сияйна ризница, наподобяващ своя небесен баща във великолепната си колесница. Поемайки на бой, Карна вдъхновяваше Кауравите с бойни викове, докато бардове и поети възпяваха славата му. До него беше Дурьодхана следван от оцелелите си братя. Отстрани яздеха Ашватхама, Крипа, Критаварма и Шаля. След тях други могъщи царе на коне водеха армиите си, оформени в боен ред, наподобяващ птица. Всички воини бяха забравили неуспехите. Надявайки се на победа, те се впуснаха в битката със страховити викове.

Като видяха враговете си да приближават в такова бойно настроение, Пандавите подредиха войските си във формация, наподобяваща полумесец. Двете армии се срещнаха, надавайки войнствени викове и тръбейки с раковините си. От първоначалните шест милиона воини бяха останали по-малко от милион. Всички те знаеха, че войната ще свърши едва когато загинат до един. Дурьодхана щеше да се бие до последно, а Пандавите нямаше да отстъпят от претенцията за царството си. Все още и от двете страни имаше непобедими воини, които не отстъпваха в бой. Затова беше сигурно, че двете армии ще бъдат унищожени, а великите герои в тях ще се сражават до окончателната победа.

Вдъхновен и въодушевен от позицията си на кауравски главнокомандващ, Карна започна да избива пандавската войска. Докато изстрелваше пропитите си с масло стрели във всички посоки, той бе за враговете си като пламтящото слънце със своите изпепеляващи лъчи. Без да спазва бойните правила, той унищожаваше войници, ездачи, слонове и воини на колесници. Бхима, Накула и Сатяки се втурнаха да спрат щурма му. Те го обсипаха с оръжия и постепенно успяха да го отблъснат. Други Каурави се притекоха на помощ на Карна и между героите от двете страни закипя яростна битка.

Ужасяваща схватка протече между Бхима и Ашватхама, която дори небесните обитатели наблюдаваха с удивление. В крайна сметка Бхима победи Ашватхама, който бе отнесен в безсъзнание от бойното поле. Бхима също бе ранен. Изтощен, той изгуби съзнание и бе откаран надалеч от колесничаря си.

Проправяйки си път сред противниците си, Карна отново атакува пандавската армия. С безброй стрели той избиваше войниците, унищожавайки ги като пожар в суха гора. Преследван от много пандавски герои, Карна препускаше сред войските, оставяйки след себе си страшно опустошение.

В друга част на бойното поле Арджуна се сражаваше безмилостно. Препускайки срещу оставащите нараяни и малкото оцелели самшаптаки, той безпощадно ги убиваше с непогрешимите си стрели. Под атаката на Арджуна кауравските войски приличаха на океан, в който бушува силна буря. Копнеейки за възможността да се сблъска с Карна в последен двубой, той не губеше време, когато убиваше безстрашните си врагове.

Докато избиваше панчалийските и сомакските воини, Карна бе предизвикан от Накула. Този безстрашен пандавски воин изпрати безброй смъртоносни стрели по Карна, който отвърна, като ги разбиваше на парчета с бързите си стрели. Той изстрелваше пламтящите си стрели по Накула, който на свой ред ги разсичаше със своите. След като се сражаваха неистово известно време, двамата мъже се спряха и се взряха един в друг.

Накула извика: „Какво щастие е, че днес имам възможността да се бия с теб. Ти си коренът на всички мъки, които изстрадахме. Ти си този, който трябва да бъде обвиняван за тази страшна война. По твоя вина толкова много велики воини сега лежат убити, а светът се изпълни с вдовици и сирачета. Приеми последиците от своята порочност, клетнико! Тук съм, за да те накажа!“

Карна се усмихна презрително: „Първо ме уцели, пък после приказвай! Само след като постигнат велики подвизи в битка, героите говорят дръзки думи. Нека видим колко струва храбростта ти. Аз със сигурност ще сразя твоята суетност.“

Двамата воини на мига се пронизаха със златопери стрели, изстреляни с ослепителна бързина, като се обикаляха един другиго с викове. Всеки от двамата пускаше безброй стрели, които другият разсичаше. Когато призоваха небесните си оръжия, пространството се изпълни със стрели, хвърлящи тъмна сянка над бойното поле. Постепенно Карна започна да взима надмощие, като уби конете и колесничаря на Накула. Накула грабна меч и щит, но Карна бързо ги разби на парчета. Тогава Пандава взе своя боздуган с шипове и скочи долу. Карна разтроши боздугана със стрелите си. Като се разсмя, той се приближи до обезоръжения си враг и го удари с лъка си. Накула пламна от срам и унижение, когато Карна го подигра:

„Тичай при братята си, детенце. Не си играй на война с по-могъщите. Силата ти е само в думите.“

Припомняйки си отново своето обещание към Кунти, Карна не направи дори опит да убие Накула, който се затича унизен към Юдхищхира. Качвайки се на колесницата на брат си, той заплака от гняв и тежко въздъхна. Помисли си за Арджуна и Кришна. Скоро безсърдечният Карна щеше да срещне края си. Той можеше да демонстрира силата си, само докато тези двама велики воини не препуснеха към него в гнева си.

Карна продължи да атакува пандавската армия. Препускайки по полесражението с лък, непрестанно изстрелващ пламтящи стрели, той приличаше на огнено колело. Карна излезе срещу шринджайците и изби десетки хиляди от тях. Докато убиваше враговете си, наоколо му кипяха и други битки. Крипа се сражаваше срещу Дхрищадюмна, Критаварма срещу Сатяки, а Бхима се биеше със синовете на Дхритаращра, избивайки други двайсет. Юдхищхира излезе срещу Шаля. Още много други могъщи воини се сблъскваха в яростни сражения. Небесните обитатели благоговееха в страхопочитание пред техните битки.

Арджуна сам унищожи армията на нараяните, въпреки че същевременно го бяха обкръжили много силни воини, ратхи и махаратхи. Той обезглавяваше враговете си със сърповидните си стрели и отсичаше крайниците им. Препускайки наоколо, Пандава унищожаваше кауравската армия с порои стрели от своя Гандива.

Когато слънцето достигна западния хоризонт, бойното поле представляваше страшна гледка. Половината от воините, излезли на бой в този ден, бяха мъртви. Земята бе осеяна с трупове, останки от разбити колесници и брони. По нея лежаха невъзможни за разпознаване изгорели тела. Ята лешояди кръжаха над полесражението, лаеха чакали. Като видя мракът да обгръща сражаващите се, Карна заповяда на кауравската армия да се оттегли. Той не искаше друга нощна битка. Войниците прекратиха боя, славейки храбростта на враговете си, и се завърнаха в своите лагери.

* * *

Дурьодхана седеше в шатрата си, въздишайки тежко. От неговите единайсет дивизии акшаухини бе останала само една. Не беше за вярване. Воини, които никога преди не познаваха поражение, сега лежаха и прегръщаха земята, както мъж прегръща любовницата си. Арджуна и Бхима бяха причинили повечето от щетите. Колко още можеше да продължава това? Тези двама високомерни Пандави трябваше да бъдат погубени. Той щеше да се заеме с Бхима, но защо Карна още не беше убил Арджуна? Дурьодхана хвърли поглед към приятеля си.

Разбирайки мислите на Дурьодхана, Карна каза: „Арджуна е винаги нащрек, неуморен, ловък и интелигентен. Дори когато се удаде възможност да го победим, Кришна се намесва и го спасява. Въпреки това аз няма да се откажа. Днес той ме отбягваше по най-различни начини, но утре ще осуетя всичките му опити и със сигурност ще го убия.“

Дурьодхана бе трогнат от увереността на Карна: „Дано да е така!“, каза той и разпусна събранието, нареждайки на всички да се съберат на сутринта, за да обсъдят стратегията си за убийството на Арджуна.

На следващата сутрин Карна отиде сам при Дурьодхана. Водачът на Кауравите му посочи изящен трон, докато слугите слагаха ризницата му. Привързвайки кожените си предпазители за пръсти, той каза: „Е, скъпи приятелю, готов ли си да се изправиш срещу Арджуна?“

Карна отговори мрачно: „Днес ще водя незабравима битка срещу този прославен герой. Или ще го убия, или ще падна убит от него. Не успея ли да го погубя днес, няма да се върна от бойното поле. Въпреки че бях лишен от своето оръжие Шакти, не се считам за по-слаб. Получил съм могъщи небесни оръжия от Парашурама и съм равен на Арджуна по умения и бързина. Днес ще ме видиш да се сражавам срещу него, както Индра се е сражавал срещу дайтите. Цялата земя, почистена от тръни, скоро ще бъде твоя. Няма нещо, което не бих извършил заради теб, Царю, нито пък има човек, способен да излезе насреща ми, когато съм разгневен. Но ще ми е нужна помощта ти.“

Карна обясни, че единственото, в което Арджуна го превъзхожда, е, че има Кришна за колесничар. „Кришна управлява колесницата му с ненадмината вещина. Нужен ми е някой, равен по ловкост на него във владеенето на конете. Единствен Шаля е достоен за такава задача.“

Дурьодхана вдигна рязко поглед. Шаля бе един от най-могъщите воини, които все още оставаха сред Кауравите. Би било неразумно да се лишат от него. Нито пък самият той би приел с желание нисшето задължение на колесничар — още повече пък на Карна. Освен това Шаля бе роднина на Пандавите. Нима можеха да му се доверят?

Виждайки двоуменето, изписано по лицето на Дурьодхана, Карна каза: „С помощта на Шаля аз ще постигна победа. Той е прочут из целия свят с умението си да управлява колесници. Никой не е по-добър от него в преценката на вражеската сила и слабост. Той се е посветил на каузата ти, Царю, понеже ти го удовлетвори — и като доблестен човек, — ще направи всичко, което е по силите му да ми помогне. Затова иди при него и го убеди да ми стане колесничар.“

Дурьодхана изглеждаше замислен. Ами ако това бе единственият му шанс да спечели войната? Без да бъде победен Арджуна, поражението му бе неминуемо. Той кимна: „Ще убедя владетеля на Мадрас да приеме позицията на колесничар. Ще имаш на разположение безброй колесници, до една екипирани с всевъзможни оръжия. Ще ти подсигуря още и стотици каруци, пълни със стрели.“

Дурьодхана знаеше, че за битката с Арджуна щеше да е нужно огромно количество стрели, които да противостоят на неговите неизчерпаеми колчани. Той раздаде заповеди на слугите си, а после стана и излезе от шатрата. Като намери Шаля в палатката му, принцът се обърна към него раболепно: „О, могъщи, най-добър сред хората, о, ти, който притежаваш несравнима храброст, идвам с една смирена молба. Карна помоли да станеш негов колесничар за днешната битка срещу Арджуна. Никой не може да се сравнява с теб в умението да управляваш конете. Ти си също като Кришна. Затова те умолявам за помощта ти, о, най-прекрасни. От обич към мен, моля те, милостиво приеми тази задача.“

Дурьодхана продължи да величае способностите на Шаля, уверявайки го, че няма друг воин на света, който да осигури победата на Карна над Арджуна чрез ловкото си управление на колесницата му. Цялата армия зависеше от него. Не бъде ли Арджуна скоро спрян, Кауравите не след дълго щяха да бъдат избити.

Шаля се взираше потресен в Дурьодхана. Той рязко стана и закрачи из шатрата си: „О, сине на Гандхари, защо ме оскърбяваш с подобна молба? Нима ме считаш за по-нисш от Карна? Да не би да се съмняваш във верността ми и в усилията, които влагам в боя? Мога да извърша всеки подвиг, на който е способен синът на колесничаря. Посочи ми за противници всички герои, които избереш. Чак след като ги победя до един, ще се завърна в царството си. Ако пожелаеш сам да се сражавам срещу Пандавите, ще го направя. Но тази молба е оскърбителна. Би трябвало веднага да напусна войната, след като чух от теб подобни думи, но няма да изоставя дълга си заради страст и гняв.“

Шаля се разгневи. Като кшатрия негово задължение бе да се сражава, а не да кара колесници. Колесничарството бе работа за шудри. Писанията повеляваха, че шудрите трябва да служат на кшатриите, а не обратното. Карна произхождаше от семейство на шудри, а той, Шаля, бе коронован монарх на велика държава. Шаля се вторачи в Дурьодхана: „Не знам как ще мога да продължа да се сражавам за теб сега. След като получих тази обида, по-скоро ми се иска да се прибера у дома.“

Шаля рязко излезе от шатрата си, а Дурьодхана се втурна след него да го спре, като се наведе да докосне нозете му: „Моля те, не ме разбирай погрешно и не се оскърбявай. По никакъв начин не съм искал да кажа, че стоиш по-ниско от Карна. Нито пък съм се усъмнил в искреността ти. И не съм искал царят на Мадрас да се унижава, приемайки някаква нисша позиция. Не става въпрос за нищо такова. О, господарю на земята, аз просто те виждам във всяко отношение равен на Карна, дори и повече. Моля те, позволи ми да обясня моите мотиви.“

Дурьодхана каза на Шаля, че сред воините на бойното поле никой не може да се сравнява с Кришна. Той далеч надминава всички, но въпреки това бе приел ролята на колесничар на Арджуна. По тази причина Дурьодхана бе помислил за Шаля, който бе сякаш втори Васудева. Карна би бил равностоен противник на Арджуна в битка между тях, ако имаше колесничар с уменията на Кришна. Принцът каза, че нито той самият, нито Карна считат, че има някой по-добър от Шаля.

Като чу Дурьодхана да възхвалява Кришна, владетелят на мадрите се успокои. Също както племенниците си, Пандавите, и той обичаше Кришна. Тогава си спомни обещанието си към Юдхищхира. Несъмнено бе повелено от съдбата, че той трябва да управлява колесницата на Карна в тази битка. Като взе решение, Шаля каза: „Твоите славословия към сина на Деваки трогнаха сърцето ми. Ще си помисля дали да приема тази позиция, но само при едно условие: искам да ми бъде позволено да говоря, каквото пожелая в присъствието на Карна.“

Дурьодхана въздъхна с облекчение: „Така да бъде. Нека отидем при Карна.“

За да насърчи още повече Шаля, Дурьодхана му разказа древната история как веднъж Махадева се сражавал с данавите и дайтите. Тогава Брахма му служел като колесничар. Няма срам в това един могъщ герой да приеме такава позиция, ако нуждата го налага. Когато стигнаха до палатката на Карна, Дурьодхана каза: „Виж този силен герой, владетелю. Нима е възможно той да е роден от един сута? На мен ми се струва, че по-скоро е син на някое велико божество. Несъмнено е бил заченат в кастата на кшатриите, а после изоставен при раждането. Погледни широките му гърди, ръцете му като слонски хоботи. Вгледай се в красивото му лице, в царственото му тяло и обноски. Прилича на слънцето по великолепие. Аз не мога да приема, че е роден от жена сута.“

Шаля поздрави Карна и каза: „Ще стана твой колесничар за голямата битка. Съмнявам се, обаче, в изхода й. Дори и по някаква случайност да успееш да убиеш Арджуна, тогава ще видиш Кешава да слага край на боя с оръжие в ръка.“

После се обърна към Дурьодхана: „Без съмнение Кришна ще унищожи целия ти род, заедно с всичките ви съюзници и последователи. Каква тогава ще бъде ползата от убиването на Арджуна?“

Дурьодхана остана равнодушен: „О, Царю, не се боя от Кришна след като имам Карна и теб на своя страна. Как би могъл Кешава да ви победи в бой? Карна несъмнено ще убие Арджуна. Тогава той и ти ще успеете да сразите Кришна, дори и да го подкрепят съюзниците му. А ако Карна загине, тогава ще зависим единствено от теб.“

Шаля хвърли поглед към Карна, който внимателно привързваше бронята си. Вероятно това щеше да е последният път, когато го прави, помисли си царят на мадрите, а после каза: „Така да бъде, владетелю на Бхарата. Ще карам колесницата на Карна.“

Карна благодари на Шаля и двамата прегърнаха Дурьодхана. После заедно излязоха от шатрата, за да се срещнат с останалите воини. След като се споразумяха за стратегията, Кауравите се качиха на конете и колесниците си, изреваха и надуха раковините си, а Шаля пое юздите на голямата колесница на Карна и я изведе начело на армията. Десет хиляди барабани и още толкова тромпети засвириха, докато кауравската войска поемаше на битка. На път за бойното поле Карна каза: „Откарай ме право там, където стоят Пандавите. Ако се наложи, ще се бия и срещу петимата братя. Бързо пришпори конете, о, могъщи, за да мога да убия Арджуна, Бхима, Юдхищхира и близнаците. Днес светът ще бъде свидетел на несравнимата ми храброст.“

Шаля избухна в смях: „О, сине на сута, защо подценяваш Пандавите? Тези петима герои са непобедими, а освен това имат Кришна за водач и закрилник. О, Карна, като ги видиш да засенчват небето с безбройните си стрели, няма повече да изговаряш подобни думи. Като чуеш тътена на Гандива, без съмнение ще съжалиш за високомерното си празнословие.“

Пренебрегвайки думите на Шаля, Карна извика: „Карай!“ и колесницата прогърмя право срещу Пандавите.

Докато двете армии се приближаваха, видяха се страховити поличби. От безоблачното небе прокънтяха гръмотевици и заваля дъжд от камъни. Изви свиреп вятър и заудря право в лицата на Кауравите. От дясната си страна те видяха да преминават стада животни, завиха чакали. Конете им заплакаха, а флаговете потрепнаха.

Без да обръщат внимание на знаменията, Кауравите се втурнаха в битката, подтиквани от съдбата си. Като виждаха пламтящия като ярък огън Карна начело, те чувстваха, че победата им принадлежи. Надаваха бойните си викове и размахваха оръжията си във въздуха, докато препускаха.

Карна извика на войниците: „Онзи, който ми покаже къде се намира Арджуна, ще бъде богато възнаграден. Ще подаря злато, скъпоценни камъни и чистокръвни жребци на този, който ми посочи Пандава. Покажете ми къде се сражават Арджуна и Кришна и ще ви раздам цялото богатство, което ще оставят, след като ги убия.“

Чувайки думите му, Дурьодхана възслави приятеля си. Звъннаха цимбали, с хиляди забиха барабани.

Шаля отново се изсмя: „О, сине на сута, ти неразумно предлагаш в милостиня богатства, сякаш си Кувера. Не се безпокой, лесно ще намериш Арджуна. Няма нужда да раздаваш богатствата си, още повече пък на недостойни хора. Съвсем скоро ще го намериш сам. Няма полза от хвалбите ти. Никога не съм виждал лисица да побеждава двойка лъвове. Ти не можеш да осъзнаеш какво трябва и какво не трябва да се прави, затова за мен е ясно, че животът ти е към края си. О, Карна, явно нямаш истински приятели, които да те спрат да не се хвърляш в огъня. Като твой приятел, аз те съветвам да подходиш към Арджуна с внимание, подкрепян от огромна дивизия. Не се втурвай насреща му сам, като човек, който се опитва да преплува океана с двете си ръце и с камък, завързан на шията.“

Карна намръщено се обърна към Шаля: „Ти си враг в дрехите на приятел! — изрева той. — Не се боя от Арджуна. Зависейки единствено от силата на ръцете си, аз ще изляза насреща му и ще го победя. Няма човек, способен да разколебае тази моя решителност.“

Шаля отново му заговори иронично: „Когато острите стрели на Арджуна, украсени с пера от канка, те пронижат навсякъде, ще съжаляваш за пустословието си. Като дете в скута на майка си, което се протяга да улови слънцето, ти искаш да победиш Савясачи. Предизвикваш Арджуна като младо еленче, което дразни разярен лъв. Недей в безразсъдството си да удряш черна кобра с гола ръка. Недей да викаш към Арджуна като жаба срещу голям дъждовен облак. Както чакалът, живеещ сред зайци, се счита за могъщ, докато не срещне тигър, така и ти изричаш собствените си самохвалства, но само докато не си се изправил срещу Арджуна и Кришна. Говори каквото искаш. Скоро високомерието ти ще бъде сразено от безпогрешните стрели на Арджуна.“

Карна дишаше бързо и тежко, простенвайки. Той изгаряше под яростните критики на Шаля. Макар владетелят на Мадрас да бе минал на страната на Дурьодхана, очевидно всъщност бе съюзник на Пандавите.

Стиснал здраво лъка си, Карна остро отговори: „О, Царю, единствено добродетелният умее да разпознае добродетелта у другите. Тъй като си лишен от всякакви достойнства, ти си неспособен да видиш кое е добро и кое лошо. Аз напълно съзнавам силата на Арджуна, както познавам и собствената си мощ. Затова и предизвиках Пандава, знаейки съвършено добре, че съм способен да го победя. Неговият Гандива, маймуната на знамето му и колесничарят му Кришна може да всяват ужас в страхливите, но за мен са извор на радост. Днес ще ме видиш да повалям и Арджуна, и Кришна с една-единствена стрела. Ще заприличат на две перли, нанизани на конец. Днес всички ще научат за благородния ми произход и могъщество. Не смей да ми се подиграваш, безумецо!“

Изгубил всякакво самообладание, Карна се нахвърли върху Шаля с ехтящ гневен глас, докато колесницата му се носеше по бойното поле: „Ти си злонамерен и порочен. Възхваляваш противниците, тъй като те е страх! А може би ги величаеш и по някаква друга причина. Каквото и да е, след като убия враговете си, ще убия и теб, и всичките ти роднини. Роден в греховна земя, ти си порочна издънка сред кшатриите. Не се опитвай да ме сплашиш с празните си думи. Способен съм да убия хиляди Кришна и стотици Арджуна. Дръж си езика, о, човече, роден в греховна държава!“

Карна продължи да оскърбява Шаля. Той описа Мадрас като царство, населено с порочни хора от нисша класа. Разказвайки различни истории, разпространявани от враговете на мадраките, той обиждаше Шаля и родината му. Не бе изненадан, че чичото на Пандавите говори думи, които да го обезкуражат, но не бе готов да търпи това. Вдигайки боздугана си, Карна каза: „О, царю на Мадрас, ако още веднъж ми говориш по този начин, ще те убия. Само от уважение към Дурьодхана не съм го направил още. Карай към Арджуна. Или светът ще научи, че съм убил Дхананджая и Васудева, или ще чуе, че смелият Карна е бил убит от тях.“

Невъзмутим, Шаля напомни на Карна смелите подвизи на Арджуна, включително случая, когато бе победил всички Куру, заедно с Карна.

Карна изсумтя: „Няма да се разколебая от думите ти, о, злонамерени! Не можеш да ми вдъхнеш страх. Страхувам се единствено от браминските проклятия.“

Карна знаеше, че го грози страшна опасност заради отдавна отминала грешка, която някога беше допуснал. Осъзнавайки, че това може да се окаже гибелно за него, той разказа на Шаля как навремето, преди много години, неволно убил кравата на един брамин, докато ловувал. Браминът го бе проклел с думите: „Когато се изправиш срещу смъртния си враг, земята ще погълне колелото на колесницата ти. Тогава ще те обхване страх.“

След като описа случката, Карна добави: „Въпреки това аз няма да се откажа. Приемайки проклятието на брамина, ще застана срещу Арджуна и ще го пронижа със стрелите си. Дори гневните думи на собствения ми учител няма да ме спрат днес.“

Карна помнеше проклятието на Парашурама: щеше да забрави мантрите, призоваващи брахмастрата точно когато най-силно се нуждаеше от тях. Пренебрегвайки и двете проклятия, подтикван от собствената си участ, Карна заповяда на Шаля да продължи да препуска. Всичко лежи в ръцете на съдбата. Победата и поражението са винаги несигурни за който и да било. Ако съдбата реши, той ще бъде победител, въпреки всички препятствия. Ако ли не, тогава независимо от всичките му усилия и превъзходни умения, Карна ще загуби боя.

Карна и Шаля продължиха да си разменят обиди, докато препускаха към полесражението. Дочувайки викането им, Дурьодхана приближи към тях, умолявайки с допрени длани Шаля да не обезсърчава Карна, и молейки Карна да му прости. Двамата мъже замълчаха и продължиха към бойното поле, взрени в задаващите се огромни войски на Пандавите.

24.
Храбростта на Карна

Юдхищхира видя Карна да препуска начело на Кауравите. Обръщайки се към Арджуна, той каза: „Дхананджая, виж могъщата вражеска армия, подредена от Карна. Направи каквото трябва, за да го спреш. Днес трябва да убиеш сина на сута.“

Арджуна се усмихна. Най-после щеше да му се удаде възможността да погуби смъртния си враг. Бе очаквал този миг още от деня на играта на зарове в Хастинапура. Още тогава би убил Карна, ако бе имал шанса. Може би цялата тази смърт и разруха щяха да бъдат избегнати. Но кой знае защо съдбата не бе позволила това да се случи.

Арджуна видя флага на Карна да се вее в далечината. „Ще направя всичко, както заповядваш, господарю мой. Като убия Карна, ще причиня гибелта на Кауравите.“

Когато Арджуна излезе напред, за да се сблъска с Карна, Юдхищхира нареди на Бхима да се изправи срещу Дурьодхана и братята му, Сахадева да се сражава с Шакуни, Сатяки с Критаварма, а Пандя, царят на южна Бхарата, да се бие срещу Ашватхама. Сам Юдхищхира реши да се изправи срещу Крипа.

Двете армии се срещнаха. По заповед на Дурьодхана Арджуна бе обкръжен от многохилядна войска. Каурава искаше да изтощи силите му, ако е възможно, преди сблъсъка му с Карна.

Карна се втурна сред панчалийците, избивайки ги поголовно. Дхрищадюмна, Шикханди и синовете на Драупади го предизвикаха, обсипвайки го с хиляди стрели. Трима от синовете на Карна — Бханусена, Сушена и Вришасена — му се притекоха на помощ. Всички те бяха махаратхи и се сражаваха яростно с пандавските воини. Скоро и Бхима се включи в битката, а Духшасана се присъедини към Карна.

С остра като бръснач стрела Бхима уби Бханусена пред самите очи на Карна. След това нападна Сушена, пронизвайки гърдите му с три стоманени стрели, които накараха принца да се свлече на колене. Разярен, Карна изстреля по Бхима стотици стрели. Без да трепне пред атаката му, Бхима пусна една остра стрела, с която да убие Сушена, но Карна я посече във въздуха. Сушена дойде на себе си след щурма на Бхима и гневно се нахвърли върху Накула, който го бе предизвикал.

Други големи герои и от двете страни се включиха в боя с ликуващи викове. В схватката хиляди воини бяха убити или осакатени от смъртоносните стрели, които изпълваха въздуха. Карна си проправи път сред противниците си и се изправи срещу Юдхищхира.

Като видя Карна пред себе си, Юдхищхира извика: „О, Карна, сине на колесничар, чуй думите ми. Суетен и безочлив, ти винаги предизвикваш Арджуна и в безразсъдството си се считаш за равен на него. Сега гордостта ти ще бъде сломена. Ела и се бий с мен. Покажи своята храброст и омразата си към Пандавите. Скоро ще охладя желанието ти за битки.“

Без да отговори, Карна веднага изстреля няколко добре прицелени стрели, които улучиха Юдхищхира в гърдите. Разгневен от неуважението на Карна към него, Юдхищхира взе една дълга златна стрела, способна да разцепи планина. Зареждайки я с мантри, царят я пусна от обтегнатия си в съвършена окръжност лък. Тя прониза Карна отстрани, той се свлече на колене и изгуби съзнание.

Кауравите извикаха, като видяха участта на Карна, но тогава той се изправи на крака, втренчи се в Юдхищхира и дишайки тежко, започна да изстрелва една след друга стрели, които напълно покриха царя на Пандавите. Карна уби двамата воини, защитаващи колелата на колесницата на Юдхищхира, и улучи колесничаря му с десетки стрели.

Юдхищхира му отвръщаше смело и възпираше стрелите на Карна със своите собствени. Карна се смееше и увеличаваше мощта на атаката си, изстрелвайки порои от островърхи стрели. Много пандавски воини го обкръжиха, опитвайки се да защитят Юдхищхира. Те обсипаха Карна със стрелите, копията и ланцетите си, а той на свой ред призова едно небесно оръжие, което изпълни небето с пламтящи остриета.

Спасявайки се от атаката на нападателите си, Карна отново се насочи към Юдхищхира. Със смъртоносна точност той разкъса обсипаната със скъпоценности ризница на Пандава и тя рухна от тялото му сякаш облак със светкавици, пада от небесата.

Юдхищхира хвърли дълго стоманено копие, но Карна го съсече на парчета, преди да го е достигнало. Тогава Юдхищхира хвърли четири остри ланцета, които пронизаха бронята на Карна и обляха тялото му в кръв.

Карна хвърли ланцетите настрана и атакува Юдхищхира с безброй стрели. Лишен от броня, с убит колесничар, Юдхищхира нямаше как да устои на атаката. Той скочи от колесницата си и побягна от бойното поле. Карна се спусна да го преследва, като го осмиваше: „В какво семейство си роден, Царю? Изглежда не познаваш кшатрийския дълг. Струва ми се, че повече би ти подхождало да живееш като брамин в гората. О, сине на Кунти, по-добре недей да се сражаваш вече със силни воини и да използваш остри думи. Иди се отдай на аскетични практики.“

Унизен и гневен, Юдхищхира дотича до колесницата на Дхрищадюмна и скочи на нея. Тъй като не знаеше за обещанието на Карна към Кунти, той не разбираше защо е бил пощаден. Дхрищадюмна го откара на сигурно в средата на пандавската войска, а други воини атакуваха Карна.

Станал свидетел на поражението и унижението на по-големия си брат, Бхима бе обхванат от неконтролируема ярост. Той се понесе към Карна, надавайки бойния си вик. Воините, които се изпречеха на пътя му, веднага падаха убити от стрелите му, или смазани от неговия въртящ се боздуган. Като го видя да приближава, Шаля каза: „Ето, идва вторият син на Панду, извън себе си от гняв. Никога не съм го виждал в такъв ужасяващ вид. Той сякаш е готов да изличи напълно трите свята с всичките им подвижни и неподвижни същества.“

Карна се усмихна: „Ще го убия бързо и така ще накарам Арджуна най-после да излезе насреща ми за последната ни битка.“

Той изстреля поток извити стрели, които полетяха с въртеливо движение, проблясвайки с острите си върхове. Някои от стрелите бяха спрени от бронята на Бхима, но други пронизаха ръцете и раменете му. Разяреният Пандава не усещаше нищо. Той атакува с ужасяващ порой от стрели, изстреляни от опънатия му в пълен кръг лък. Разтърсен от мощта им, Карна пусна една широкоглава стрела, която строши лъка на противника му. Но Бхима веднага грабна друг лък и отново атакува Карна.

Карна уцели Бхима със стотици стрели, както ловецът прострелва горд гневен слон в гората. Безчувствен от ярост, Бхима извади дълга стрела, подобна на копие, пусна я от лъка си и тя прониза Карна, както мълнията поразява планина. Зашеметен, Карна седна на терасата на своята колесница.

Виждайки състоянието му и осъзнавайки задълженията си на колесничар, Шаля бързо го отнесе надалеч от битката.

Дурьодхана се обезпокои за Карна и нареди на братята си да му се притекат на помощ. Принцовете се втурнаха към Бхима като рояк насекоми, влитащи в огън. Повече от двайсетина от тях го обкръжиха, подкрепяни от голям брой воини на колесници. Те покриха Пандава със стрели, копия, пики и тежки боздугани.

Усмихвайки се, като се видя обграден от синовете на Дхритаращра, Бхима се зае да ги избива един по един. Някои обезглави със сърповидни стрели, на други прониза жизнените органи с дълги остриета. Убивайки десетина принцове само за няколко минути, Бхима нададе вик, който изпълни с ужас Кауравите. Той приличаше на самия Ямараджа. Недосегаем за никакви оръжия, вилнеещият Пандава се движеше из бойното поле, изстрелвайки стрели във всички посоки.

Оцелелите синове на Дхритаращра побягнаха в ужас, докато Бхима безмилостно избиваше ескадроните им. Той се носеше сред кауравските войски, сеейки смърт и унищожение навсякъде, откъдето минеше.

Връщайки се в съзнание, Карна отново се включи в боя. Той се втурна срещу Бхима, атакувайки го с безброй стрели. Последва нова яростна битка помежду им. И двамата продължиха да избиват войниците от противниковата армия, докато междувременно се обстрелваха един друг.

Малко по-далеч от тази битка се вееше голямото знаме на Арджуна. Той бе обкръжен от многохилядна кауравска войска. Сред всички тези воини Арджуна и Кришна изглеждаха като слънцето и луната, покрити от гъсти облаци. Тътенът на Гандива се сливаше с рева на Хануман в толкова ужасяващ звук, че конете на Кауравите се парализираха.

Атакувани от безброй пламтящи стрели, кауравските воини напредваха към Арджуна като хора, навлизащи в буря. Стотици хиляди лежаха сразени, но оцелелите продължаваха да стесняват кръга около Арджуна с високо вдигнати мечове и боздугани. Скоро започнаха да се качват по колесницата му, нанасяйки и на Арджуна, и на Кришна жестоки удари. Десетки воини уловиха Арджуна, но той ги отблъсна, като се сражаваше със стоманената си сабя. Събаряйки Кауравите от колесницата си, Арджуна взе една златна стрела, украсена със скъпоценни камъни, и призова оръжието на нагите, Паридава. Внезапно Кауравите се озоваха с вързани крака, неспособни да помръднат. Призованите от божественото оръжие огромни змии ги стискаха здраво, докато воините се бореха да се освободят.

Арджуна безпощадно избиваше неподвижните си врагове, както Индра навремето бе унищожил демоните с оръжието Ваджра. Като видя войниците си завързани, Сушарма призова оръжието Супарна. Внезапно от висините се спуснаха хиляди лешояди и нападнаха змиите, стискащи воините. Влечугите се разбягаха, докато лешоядите се нахвърляха върху тях с разтворени нокти.

Освободени, Кауравите отново атакуваха Арджуна с цялата си мощ. Пандава устоя на щурма им, извиквайки оръжието Аиндрастра. Талази от пламтящи стрели се понесоха над полесражението. Поразени жестоко, Кауравите викаха и падаха, разкъсани от горящите стрели.

Като видя, че враговете му са победени и бягат, Арджуна каза: „Тази армия като че ли е вече унищожена, о, Мадхава. Всички се разбягаха като сърни, видели лъв. Несъмнено сега е време да се изправя срещу сина на сута. Виждам как колесницата му се носи бързо сред дивизията на Юдхищхира. Остави тези войници, о, Говинда, и ме откарай при онзи могъщ герой. Веднага ще сложа край на бойния му устрем.“

„Така да бъде.“ Кришна подкара конете и колесницата се понесе към Карна, който се намираше на около три километра разстояние. Много силни Каурави излязоха пред Арджуна, опитвайки се да го спрат, но той ги срази безжалостно със своите оръжия. Пандава неотклонно напредваше към Карна, посичайки безброй воини на колесници, конници и слонове по пътя си. Скоро двайсет и пет хиляди бойци лежаха избити от Арджуна. Яростните варварски армии на камбоджанците, яваните и саките бяха принудени да се оттеглят, разбити от Арджуна, докато той си проправяше път из бойното поле. Други двайсет хиляди от тях бяха разкъсани на парчета от неустоимите му стрели.

Карна, който се беше отдалечил от Бхима, избиваше войските на Пандавите, също както Арджуна избиваше Кауравите. Безпогрешните му стрели поразяваха неприятелите му с хиляди. Подкрепяха го и други кауравски герои, обсипвайки със стрели Пандавите, които на свой ред изстрелваха порои стрели по враговете си.

Бойното поле бе ужасяваща гледка с лежащите на купчини осакатени тела. Обезглавени туловища тичаха насам-натам с шуртяща от шиите им кръв. Отсечените им глави се търкаляха с изцъклени очи и стиснати зъби. Воините се подхлъзваха и падаха, докато се биеха в пропитата от кръв кал, намушквайки се безмилостно един другиго.

Карна отново атакува Юдхищхира. Виждайки това, двамата синове на Мадри го предизвикаха и веднага го покриха със стрели. Карна се усмихна и безстрашно започна да се сражава срещу тримата Пандави едновременно. Той счупи лъковете на Накула и Сахадева и рани Юдхищхира в гърдите с няколко мощни стрели, които го повалиха в безсъзнание. С други десет той уби конете и колесничаря на Накула. Поразявайки и Накула, и Сахадева с неспирен дъжд от стрели, Карна постави и двамата в затруднено положение.

Виждайки опасността, в която са изпаднали племенниците му, Шаля каза: „Защо си губиш времето? Не би ли трябвало да се сражаваш срещу Арджуна, след като толкова много се хвалиш с храбростта си? Струва ми се, че явно се опитваш да го избегнеш. Нима не го виждаш, че идва към теб? Щом си толкова безстрашен, насочи към него оръжията си. Защо се бавиш тук с други?“

Карна се взря през полето и видя недалеч колесницата на Арджуна. Видя също и Бхима, който водеше битка с Дурьодхана. Вторият син на Кунти бе взел надмощие над кауравския принц, чийто живот бе в опасност.

Като отново си спомни обещанието си към Кунти, осъзнавайки, че не трябва да убива никого от Пандавите освен Арджуна, Карна се втурна да помогне на Дурьодхана. В същото време Ашватхама, Крипа и Критаварма също се притекоха на помощ на своя цар. Подкрепян от Дхрищадюмна и Сатяки, Бхима атакува кауравските герои със стрели, подобни на стоманени копия.

Наранен сериозно от атаката на Карна, Юдхищхира напусна бойното поле, защитаван от двамата близнаци. Унизен, той се завърна в лагера си, неспособен да продължи да се сражава. Бронята му бе смазана, тялото — покрито с рани. Когато вещи лечители се заеха да го лекуват, той нареди на близнаците да се завърнат в боя. Те препуснаха назад и видяха Карна да изстрелва небесното оръжие Бхаргава. Чрез него от лъка му полетяха в порои хиляди стрели. Украсени с пера от канка и паун, те покосяваха пандавските войници. На полесражението не се виждаше нищо, освен гъст облак от безброй стрели.

Под подобна яростна атака пандавските войски завикаха и се обърнаха в бяг, умолявайки в ужас Арджуна и Кришна да ги спасят. Чувайки виковете на войниците си, Арджуна каза: „Виж мощното оръжие Бхаргава, о, Кешава! Никой не може да му устои в боя. Гледай, синът на колесничаря прилича на самата смърт, извършвайки ужасяващи подвизи. Дойде време за последната ни среща. Смърт или победа — сега това са единствените възможности за двама ни.“

Кришна насочи колесницата надалеч от пороя стрели на Карна и отговори: „Юдхищхира напусна полесражението тежко ранен. Смятам, че първо трябва да отидеш да го видиш и да се увериш, че е добре. След това ще убиеш Карна.“

Кришна убеди Арджуна, че докато те отидат да видят Юдхищхира, Карна ще се изтощи в сражения с другите. Освен това искаше да успокои Юдхищхира, тъй като знаеше, че той е обезпокоен от опустошенията нанесени от Карна. Като се съгласи с предложението на Кришна, Арджуна се приближи към Бхима и го помоли да закриля армията в негово отсъствие. Бхима отговори: „Иди незабавно да видиш царя. Не зная дали ще оцелее. Не се тревожи за нас. Аз ще възпра оръжията на този сута. А когато се върнеш, лесно ще го убиеш.“

Арджуна благодари на брат си и бързо отиде в палатката на Юдхищхира. Като го видя, че е добре и се възстановява, той се успокои и се поклони в нозете му. Щом се изправи, Юдхищхира — който си помисли, че навярно Карна е бил убит — каза: „О, колко се радвам да те видя, Арджуна! Какво щастие е да видя и Кешава. Чудо е, че и двамата сте здрави и невредими дори след като сте се сблъскали с Карна. Този сута беше като смъртоносно-отровна змия с вечно оголени зъби. Енергичен и могъщ, никой не можеше да излезе насреща му в бой, както не можеш да възпреш океана. О, Ачюта, о, Арджуна, аз се сражавах с Карна, но ето до какво жалко състояние ме докара той. Обръщайки се към мен с груби думи, той ме засегна жестоко. Но сега, за щастие, ти си го убил!“

Арджуна се вцепени. Той отстъпи назад в изненадата си, докато Юдхищхира продължаваше да се обръща ликуващо към него: „О, Дхананджая, от тринайсет години не мога да спя, мислейки за могъществото на Карна. Дори и буден, виждах образа му, сякаш цялата вселена бе пълна единствено с него. Хвърлих се върху него, без съмнение подтикван от самата смърт. След като ме победи, той ме пощади и ме остави жив. Уви, колко струва животът ми след такова унижение? Единствено това, че ти си го убил, ми носи облекчение.“

Юдхищхира широко се усмихна на Арджуна. Забравяйки болката от раните си, той продължи нетърпеливо да го разпитва: „Кажи ми, как успя да сразиш този порочен човек? Искам да чуя всичко подробно. Опиши ми го как лежи, потънал в кръв, обезобразен от стрелите ти. Без съмнение безразсъдният Дурьодхана сега плаче, виждайки неминуемото си поражение. Това, че безчувственият Карна, който така грубо оскърби Драупади, вече лежи убит, ми доставя наслада, по-голяма от тази да се възнеса в рая. О, Дхананджая, разкажи ми всичко!“

Арджуна си пое дълбоко дъх: „О, Царю, ти не си наясно с фактите. Бях атакуван от много кауравски воини. Велики герои ме нападаха, отправяйки своите предизвикателства. След като изпратих всички тези воини в обителта на Ямараджа, аз препуснах към Карна. Когато най-после стигнах до този несломим герой, го видях да избива войските ни със своите оръжия. Тогава научих, че ти си бил ранен и принуден да се оттеглиш. Затова дойдох тук да се уверя, че си добре, преди да убия Карна.“

Юдхищхира наведе глава. „О, уви!“ — простена той.

Арджуна постави длан на рамото на по-големия си брат: „О, сияйни Царю, не се отчайвай. Аз незабавно ще изпълня съкровеното ти желание. Точно както Индра се е сражавал с демона Вритрасура, така и аз ще се сражавам с Карна и ще му взема живота. Не се съмнявай в това, защото съм се заклел. Ела и бъди свидетел на битката. Моля те за благословиите ти, Царю. Само ми кажи: «Нека победата бъде твоя» и Карна все едно вече е мъртъв. Позволи ми да се върна в боя.“

Все още наранен от унижението, което бе изстрадал от Карна, Юдхищхира внезапно бе обзет от гняв. Клатейки глава, той каза: „Раждането ти от утробата на Кунти е било напразно, братко мой. Как можа да напуснеш полесражението, без да си убил Карна? Не се съмнявам, че си дошъл тук от страх, в желанието си да избегнеш сина на сута. Защо не изпълни клетвата си? Ако ми беше казал в гората, че не можеш да убиеш Карна, никога нямаше да си тръгна оттам. Всичките ми надежди ме напуснаха, като човек, който е очаквал плодове от някое дърво, а вместо това получава цветя. Цели тринайсет години възлагах на теб толкова много, като човек, засял семена, чакащ да завалят дъждовете.“

Юдхищхира се изправи на крака. Брамините, които лекуваха раните му, отстъпиха стъписани, когато той повиши глас към брат си: „Защо не даде Гандива на Кешава, клетнико? Той нямаше да се поколебае да убие Карна. Ако си толкова неспособен да излезеш насреща му в бой, дай прочутия си лък на някой друг воин, който може и да успее да се справи с тази задача. Заради твоя провал ще потънем заедно с всичките си роднини пред очите на целия свят в адска бездна. По-добре Кунти да бе пометнала с теб в петия месец, отколкото да си се родил в царски род и да обърнеш гръб на бойното поле. Позор за твоя Гандива! Жалко за прехвалените ти оръжия и несвършващите ти стрели! Жалко за символа на Хануман на знамето ти! Жалко за колесницата ти от Агни!“

Юдхищхира се свлече на леглото си. Той се взираше в по-малкия си брат с очи, почервенели от гняв. Арджуна не отговори нищо. Дишаше тежко и сви юмрук около ръкохватката на меча си. Като издърпа дългото блестящо острие, той го вдигна, за да убие брат си. Кришна мигновено се спусна и хвана ръката му. Препречвайки му пътя, той възкликна: „Дхананджая, не виждам тук враг, който трябва да понесе силата на оръжието ти. Увери се, че Юдхищхира е добре и сега трябва да си радостен. Защо тогава извади меча си? Какво те кара да искаш да се биеш в такъв момент? Да не би умът ти да се замъгли? Защо вадиш гневен оръжието си без никаква видима причина?“

Без да поглежда Кришна, Арджуна бе втренчил поглед в по-големия си брат. Дишайки учестено и напрегнато той каза: „Дал съм обет да обезглавя всекиго, който ми каже да захвърля своя Гандива. Ти сам чу, в твое присъствие царят произнесе тези думи и аз не мога да му простя. Ще стоваря меча си върху този праведен цар и ще спазя своя обет. Какво друго мога да направя, о, Кешава? Ти знаеш всичко, аз завися от твоя съвет.“

Сега Арджуна се двоумеше. Гневът му бе утихнал при намесата на Кришна, но той не можеше да не спази обета си при каквито и да е обстоятелства. Само че как би могъл да убие Юдхищхира? Като отпусна меча си, Арджуна зачака какво ще каже Кришна.

„Позор за теб, Арджуна! Явно никога не си служил на заслужаващите почит по-възрастни, след като си готов да дадеш воля на гнева си в неподходящ момент, о, най-силен сред хората! Онези, които добре познават закона на дхарма, никога не биха си и помислили това, което ти беше решил, о, Партха. Който извърши подобна чудовищна постъпка със сигурност е най-долният измежду хората. Ясно е, че не си запознат с писанията, след като не знаеш кое е правилно и кое погрешно. Как можеш да се нахвърляш да убиеш по-големия си брат, забравяйки, че той е твоят обожаем господар? Не е нито агресор, нито враг, не се сражава и като по-възрастен от теб, търси закрилата ти. По тези, както и по други неопровержими причини, ти няма как да го убиеш, без да си навлечеш страшен грях.“

Арджуна върна меча си обратно в ножницата, докато Кришна продължаваше: „О, Партха, ти си дал своя обет от детинска наивност. Чуй сега от мен какви са по-висшите принципи на религията. От желание да спазиш истината, ти си готов да убиеш брат си, обаче не знаеш, че дори истината не бива да се изговаря, когато ще доведе до неблагоприятни последици.“

Кришна цитира стих от Ведите, описващ случаите, когато да се говори неистина, не се счита за грях. В подобни случаи, истината всъщност се приема за неистина. Такива ситуации са, когато животът е застрашен, когато в опасност се намира брамин или ако е заложено цялото благополучие. В такъв момент да се излъже не се смята за грешно.

Кришна добави: „При всички случаи, Партха, най-висшата добродетел е в това да не нараняваш другите същества. Да убиваш в справедлива война и да убиваш заради собствения си интерес, са две различни неща и водят до съвсем различни резултати. Всъщност неистина, която предотвратява второто, може да бъде считана за истина. Твоето придържане към така наречената истина в този случай просто показва невежеството ти по отношение на истинската нравственост. Всяко действие, лишено от мотива да нанесе вреда на кое да е създание, със сигурност е истински морално. Моралните предписания съществуват единствено с тази цел. Нравствеността не се установява с логика, дори не и при всички случаи чрез изучаване на писанията. Човек трябва да търси напътствията на опитни и мъдри хора, за да научи специфичните й особености. Всичко това съм го чувал от ришите, Партха.“

Арджуна наведе глава. Гневът му напълно бе изчезнал. Кришна вдигна длан към Юдхищхира и каза: „А сега ми кажи дали този праведен цар заслужава да бъде убит от теб?“

Сълзи потекоха от очите на Арджуна, докато отговаряше: „О, Кришна, ти говориш както подобава на човек, притежаващ велика мъдрост и интелигентност. Кой друг познава истината по-добре от теб? За нас ти си като баща и като майка. Ти си единственото ни убежище и думите ти винаги са благотворни. Сега отново ни спаси от ужасно бедствие. Признавам, че праведният Юдхищхира не бива да бъде убиван, но аз се намирам в дилема, о, Кешава. Независимо дали обетът ми е бил правилен, или неправилен, той все пак съществува. Как да не спазя думата си? Всичките ми обети ще са напразни, ако намеря причина да заобиколя дори само един от тях. В същото време не мога да убия Юдхищхира и самият аз да оцелея след това. Как тогава бих могъл да спазя обета си и едновременно да запазя живота на царя?“

Кришна обгърна с ръка раменете на Арджуна: „О, доблестни, тъй като Карна го унизи, с горчивина в сърцето твоят брат изрече срещу теб гневни думи. С тях той се надяваше да те предизвика да убиеш сина на сута без бавене. Дхармараджа не вижда кой друг би бил способен да убие Карна. Затова изрече тези остри думи, обезсърчен и разочарован. О, Партха, трябва да изпълниш желанието му и да убиеш злонамерения Карна в бой. Що се отнася до клетвата ти, ето как можеш да се спасиш.“

Кришна цитира наставление от писанията, в което се казваше, че към по-старшите никога не бива да се обръщаме непочтително. Онзи, към когото по-нисшестоящите се обръщат така, се казва, че умира в сърцето си. Кришна каза на Арджуна да оскърби брат си: „Така ще го убиеш, без да му взимаш живота. След това ще успееш да получиш прошката му, като паднеш в нозете му и го обожаваш.“

Със съзнанието, че това е единственият изход, Арджуна неохотно се съгласи и оскърби Юдхищхира. Той го сравни презрително с Бхима, осмивайки слабостта му и наричайки го страхливец. Като го обвини, че е страстен комарджия и причина за войната, Арджуна каза, че той не е способен да бъде цар. Докато изговаряше думи, каквито никога преди не беше и помислял, сърцето на Арджуна потъваше в скръб. Чувстваше безутешност и срам, усещаше се опетнен от позорен грях. Въздъхвайки тежко, той отново изтегли меча си.

Като го видя отново с меч в ръка, Кришна каза изненадан: „Какво е това? Защо отново виждам изваден меча ти, сияен като небето? Ако все още имаш съмнения, изречи ги! Аз ще ги разсея.“

Изпълнен с разкаяние, Арджуна отговори: „Ще унищожа тялото си, защото то грубо прегреши спрямо праведния цар.“

Докато той насочваше меча към сърцето си, Кришна бързо каза: „Спри! О, убиецо на врагове, това действие е също толкова осъдително, като да убиеш Юдхищхира! Явно те е обхванал някакъв измамен религиозен плам, щом беше готов първо да убиеш царя, а сега и себе си. Не отваряй път на греха в името на добродетелта. О, Партха, ако на висок глас разкажеш за собствената си слава, това ще е равносилно на самоубийство, защото никой образован човек не възхвалява себе си.“

Спрян за втори път, Арджуна прибра меча си и направи така, както му бе казал Кришна — започна да се самовъзхвалява. После наведе засрамен глава и каза на Юдхищхира: „Бъди доволен от мен, Царю. Животът ми е посветен на теб. Прости невежеството и неоправданите ми думи. Сега отивам да убия Карна.“

Падайки на колене, Арджуна се вкопчи в нозете на Юдхищхира: „Моля те, благослови ме с успех“, каза той и докосна с глава краката на по-големия си брат.

Юдхищхира стана от леглото си и изрече безрадостно: „О, Арджуна, скъпи братко, грешката е моя. Заради мен ти бе изложен на опасност. Единствено намесата на Кешава те спаси. Аз заслужавам да бъда убит. Нима има някой по-злочест от мен? Безразсъден грешник и страхливец, аз ще поема веднага за горите. Нека тронът остане за Бхима. Суровите ти думи бяха истинни. Аз съм негоден да управлявам земята. Оставете ме да се оттегля в гората.“

Юдхищхира се приготви да тръгне. Той пристегна дрехите си и се отправи към изхода на шатрата. Кришна бързо му препречи пътя и се поклони в нозете му. Когато Юдхищхира се наведе да го вдигне, Кришна каза: „Къде си тръгнал в такова мрачно настроение, Царю? Не бива да приемаш насериозно укорите на Арджуна. Той никога не е имал подобни мисли в сърцето си, изрече ги единствено за да избегне убийството ти, което е немислимо. И той, и аз се държахме не както подобава, о, най-добър сред хората. Умолявам те да ни простиш. Успокой се. Днес земята ще пие кръвта на Карна. Недей да се съмняваш в това.“

Умиротворен, Юдхищхира отговори: „О, Говинда, приемам думите ти. Истината е, че ти спаси и мен. Бях затънал в невежество, а ти ме избави, защото никога не губиш интелигентността си. Пренесе и Арджуна, и мен над океан от скръб и разкаяние.“

Обръщайки се към Арджуна, Юдхищхира добави: „О, силноръки, иди и убий сина на сута с безпогрешните си стрели. Това със сигурност ще осигури победата ни и ще удовлетвори Кешава.“

Арджуна все още изгаряше от срам заради онова, което бе казал на Юдхищхира. Виждайки колко дълбоко се огорчи брат му, се почувства още по-зле. Той падна ридаещ в нозете му, умолявайки го със задавен глас да му прости: „О, Царю, нищо от онова, което казах, не е истина. Изрекох го единствено за да се избавя от лъжа. Нараних те толкова дълбоко. Нима мога някога да бъда опростен?“

Юдхищхира вдигна брат си и го прегърна, уверявайки го, че не е приел обидата. Тогава Арджуна се изпълни с решителност. Лицето му придоби страховито изражение и той каза с леден глас: „Онзи грешник ще получи заслуженото за оскърблението, което ти е нанесъл, скъпи братко. Кълна се в истината, че днес той ще падне в боя, убит от стрелите на Гандива.“

Юдхищхира вдигна ръка да благослови Арджуна: „Нека постигнеш неувяхваща слава и вечен живот. Нека победата те съпътства, нека боговете ти дарят вечно благоденствие. Върви, дете мое, и разбий надеждите на Дурьодхана. Аз също скоро ще се върна в боя.“

Арджуна помоли Кришна да приготви колесницата му и се сбогува с Юдхищхира. След като получи благословии от брамините, той се качи на колесницата и препусна към бойното поле, надавайки страховит звук с раковината си и показвайки силата на ръцете си. Като видяха могъщия стрелец да идва в такова гневно настроение, всички счетоха Карна вече за мъртъв. Различни благоприятни поличби съпътстваха Арджуна, докато се носеше към полесражението. Пред него летяха на ята лешояди, ястреби и гарвани в очакване на плячка. Нетърпелив да се изправи срещу Карна, Арджуна стискаше своя Гандива и се взираше в далечината, докато колесницата набираше скорост.

25.
Арджуна срещу Карна

Докато Арджуна беше при Юдхищхира, Бхима водеше яростна битка с Кауравите. Без да мисли за собствената си безопасност, той се бе втурнал сред тях, изстрелвайки острите си стрели във всички посоки. Сатяки, Шикханди и Уттамауджа го следваха, отблъсквайки назад противниците си с бърз щурм.

Духшасана, Шакуни и ескадрон планински воини нападнаха Бхима. Пандава ги посрещна фронтално, поваляйки ги на всички страни. Тогава към него се присъедини Уттамауджа, който бе атакуван от Сушена, най-големия син на Карна. Влагайки цялата си мощ, Уттамауджа изстреля стрела, която отсече главата на Сушена. Като видя това, Карна се олюля от мъка и остана вцепенен за няколко мига. После се втурна да отмъсти, съсредоточавайки вниманието си върху Уттамауджа, и бързо уби конете и колесничаря му. С дъжд от стрели той разби колесницата му и разкъса на парчета знамето му.

Контрирайки стрелите на Карна със своите собствени, Уттамауджа скочи от разбитата си колесница и се втурна към колесницата на Шикханди. След това двамата мъже се сражаваха с Крипа и Критаварма. Препускайки начело, Бхима се спусна сред кауравските редици с неописуема ярост. Кауравите дори не смееха да гледат към него, докато връхлиташе като могъщия Рудра, унищожителя на вселената в края на творението. Неволен вик на отчаяние се понесе из редовете на Кауравите. Унищожавани от благородния Бхима, те се разбягаха във всички посоки. Наранени от стрелите му и смазани от боздугана му, войниците крещяха, втурвайки се към Карна за закрила.

След като разпръсна враговете си, както вятър разпръсва облаците, Бхима каза на колесничаря си: „О, Вишока, безпокоя се за живота на Юдхищхира. Арджуна отиде да го види и не се върна, макар че Карна продължава да ни атакува със страшните си небесни оръжия. Обкръжени сме от безброй кауравски воини, готови да ни убият при първа възможност. Всичко това ме тревожи. Кога ли ще се върне Арджуна?“

Бхима нямаше време да се колебае. Духшасана и братята му отново го нападнаха, подкрепяни от хиляди воини на колесници. Той попита: „О, Вишока, днес изстрелях по враговете си безброй стрели и всевъзможни други оръжия. Кажи ми какви боеприпаси са ни останали? Дали да атакувам противниците си с копия и стрели, или просто да използвам боздугана си?“

Вишока отговори: „О, могъщи, остават ти шейсет хиляди стрели, а освен тях други двайсет хиляди с остриета като бръснач и още двайсет хиляди с широки остриета. Така че атакувай враговете си, без да се колебаеш.“

Бхима вдигна лъка си и изстреля стотина стоманени стрели по Духшасана и Шакуни, които препускаха насреща му рамо до рамо, следвани плътно от останалите синове на Дхритаращра. Докато Бхима се сражаваше с воините, Вишока каза: „Чуваш ли този звук? Струва ми се, че раковината Девадатта изпълва четирите посоки с мощния си тътен. Погледни на юг! Кауравските войски бягат като животни, видели лъв. Там в далечината се вее флагът на Арджуна с маймуната. Несъмнено днес боговете са благосклонни към нас, след като Дхананджая отново се връща в боя.“

Бхима спря и се вгледа на юг. Без съмнение, там се развяваше небесното знаме на Арджуна. С облекчение той каза: „За тази така жадувана вест, колесничарю, ще ти подаря дванайсет села, двайсет изящни колесници и сто слуги. Несъмнено Юдхищхира е добре, щом Арджуна тръби победоносно с раковината си отново и отново. Това ще сложи край на опустошенията на Карна.“

Радостен, Бхима продължи да се сражава с подновена мощ, всявайки пълен смут сред Кауравите.

* * *

След като излезе от лагера, колесницата на Арджуна се понесе към полесражението. Докато наближаваше бойното поле, той си мислеше как би могъл да погуби Карна. Следобедът вече отминаваше. Карна нямаше да бъде убит без бой. Арджуна знаеше, че незабавно трябва да се сблъска с него. Не можеше да си позволи да се бие с други кауравски воини, а Дурьодхана неминуемо щеше да се опита да постави пречки на пътя му. Арджуна чуваше пред себе си виковете на войниците и сблъсъка на оръжията. Без съмнение Карна унищожаваше пандавската войска, както Махадева демоните.

Виждайки приятеля си замислен, Кришна каза: „О, Партха, няма човек, равен на теб по смелост и героичност. Виждал съм много герои, храбри като Индра, които до един се отправиха към висшите селения, след като те срещнаха в бой. Не съществува нито един воин, способен да оцелее, след като се е сражавал с теб. Синът на Радха не бива да бъде подценяван, но ще му е трудно да излезе победител от предстоящия двубой. Унищожи този надменен безумец. Той винаги се е отнасял с омраза към Пандавите. Убий го и пресечи из корен цялото зло. Разруши надеждите на синовете на Дхритаращра и сложи край на тази война. Как би могъл Карна да оживее, след като е срещнал теб с Гандива в ръка?“ Докато насочваше колесницата към средата на битката, Кришна продължи да окуражава Арджуна. Той му напомни за всички сякаш непобедими воини, които вече лежаха сразени — Бхишма, Дрона, Бхагадатта и други. Като слушаше Кришна, Арджуна се освободи от нерешителността си. Той извади раковината си и протръби с нея, а тътенът й изпълни четирите посоки. После обтегна лъка си до краен предел и отпусна тетивата, издавайки гръмовен звук. Като огледа бойното поле с уплашените войници, той каза: „Най-голямата ми увереност, о, Говинда, е, че ти си моят водач. С твоя помощ всичко е възможно. Щом ти си до мен, бих могъл да победя трите свята, дори да са строени в неразбиваем боен ред, и да ги изпратя в небитието — какво да говорим за Карна? Несъмнено ще го отведа до крайната цел на живота му. Дурьодхана го е приел за свой закрилник, но аз ще разбия надеждите му и той ще си спомни многобройните си злодеяния към нас, и особено оскърблението към Драупади. Скоро ще получи резултатите от този непростим грях.“

Припомняйки си играта на зарове и убийството на Абхиманю, Арджуна усети как гневът му се разгаря като огън, полят с масло. Точно пред себе си видя Бхима, напълно обкръжен от кауравски войници. Той водеше свирепа битка, изстрелвайки навсякъде пламтящи стрели, които избиваха враговете му.

Арджуна се вряза направо сред сражението и отблъсна Кауравите с много стрели. Недалеч виждаше високия флаг на Карна и започна да си проправя път натам, но веднага бе пресрещнат от Крипа, Критаварма и няколко от братята на Дурьодхана. Отблъсквайки атаките им, той неотклонно се приближаваше към Карна. Дългите му стрели излитаха от Гандива като мълнии, карайки нападателите му да се олюляват. Обсипващите го остриета падаха на земята, отблъснати от непробиваемата му броня или пресрещнати от неговите собствени стрели. Стиснал устни и присвил очи, взрени в Карна в далечината, Арджуна неумолимо напредваше сред кауравската войска. Повали много слонове, които Дурьодхана бе изпратил срещу него. Ескадрони воини на колесници атакуваха Пандава, но бяха избити с хиляди от смъртоносните му стрели. Той разгромяваше враговете си като обезумял слон, тъпчещ езеро с лотоси.

След като унищожи четири дивизии, всяка от които се състоеше от по десет хиляди храбри воини, Арджуна се огледа за Карна и каза: „О, Кешава, виждам Карна съвсем наблизо. Дурьодхана лично го охранява, заедно с още много други махаратхи. Закарай колесницата ми право пред тях, о, Кришна! Няма да се върна днес, без да съм го убил. Препусни бързо, преди да е успял да унищожи цялата ни армия.“

Кришна подкара конете и огромната колесница се насочи към Карна. Като ги видя да приближават, Шаля каза: „Ето го най-после могъщият син на Панду, който изстрелва змиеподобните си стрели от Гандива с мълниеносна сила. Сякаш идва право към теб. Спаси войската ни, като го убиеш, ако ти е по силите. Ти рани тежко праведния цар Юдхищхира и всички останали Пандави. Арджуна е изпълнен с гняв и желание за отмъщение. Ти си единственият стрелец в света, способен да излезе срещу него. Сякаш се задава разгневена кобра, готова да те ухапе смъртоносно. Всички Каурави обръщат към теб очи за закрила. О, Карна, спаси ги от океана Арджуна, в който те бързо потъват.“

Шаля знаеше, че е настъпил часът на последната битка между двамата герои. Не беше време да обезкуражава Карна. И така му предстоеше достатъчно трудна задача. Шаля се взираше в тъмноликия Кришна, който умело управляваше колесницата на Арджуна право срещу Кауравите. Той приличаше на син облак, носещ се по обсипаното със звезди небе. Зад него Арджуна изглеждаше като втори облак с проблясващи светкавици, докато изстрелваше стрелите си.

Карна ликуваше: „О, силноръки, ти изглежда се освободи от страха си пред Арджуна. Сега думите ти звучат приемливо за мен. Днес ще станеш свидетел на какво са ме научили учителите ми по военно изкуство. Скоро ще убия тези двама воини, както и цялата пандавска войска. Но дори и да не успея — а победата в боя никога не е сигурна — славата ми ще нарасне, защото ще постигна геройска смърт.“

Карна изрева и се приближи към Дурьодхана. След като поздрави Каурава, той каза: „Царю, сега ще изляза срещу Дхананджая. Притиснете го от всички страни така, че да не може да избяга. Нека най-добрите сред воините ни го атакуват с всички възможни оръжия. Предстои ми неимоверно усилие и се нуждая от цялата помощ, която би могъл да ми осигуриш.“

Дурьодхана нареди на Крипа, Ашватхама, Духшасана и на останалите си братя да помагат на Карна. Те се втурнаха плътно един до друг към Арджуна, следвани от хиляди слонове, колесници и конници.

Арджуна посрещна нападателите си с порои свистящи стрели. Бхима, надувайки раковината си и плясвайки радостно с ръце, му се притече на помощ, прицелвайки се в братята на Дурьодхана със смъртоносните си стрели. Оцелели бяха по-малко от двайсет принца и те яростно атакуваха Бхима с цялата си мощ, жадувайки да отмъстят за убитите си братя.

Разярен до краен предел, Духшасана проявяваше голяма храброст в битката. Той улучи Бхима с десет стрели с такава сила, че Пандава бе зашеметен и за миг изпусна лъка си. Възползвайки се от слабостта му, Духшасана изстреля по него стрела, сияйна като слънцето, обсипана с диаманти и други блестящи скъпоценни камъни. Могъща като мълния, тя прониза Бхима в гърдите, карайки го да загуби съзнание. Той се свлече на колене, вкопчвайки се в пилона на знамето си, за да се задържи.

Духшасана изрева и наду раковината си. Братята му заликуваха до един и обсипаха със стрелите си поваления Бхима. Те вече считаха смъртния си враг за убит. Само след миг обаче Бхима отново бе на крака. Той хвърли копие по Духшасана, но Каурава го разсече на парчета във въздуха. След това улучи Бхима с друга остра стрела, която го рани дълбоко.

Изгарящ от ярост, Бхима извика: „Цели се в мен, докато можеш, нещастнико! Ти ме рани в тази битка, но скоро ще заплатиш с живота си. Ще ти изпия кръвта! Почувствай силата на боздугана ми!“

Колесницата на Бхима полетя към Духшасана. Той завъртя огромния си железен боздуган над главата си и изрева свирепо. Духшасана хвърли пламтящо копие насреща му, но Бхима го смаза с боздугана си. След миг вече бе при Духшасана и му нанесе страшен удар по челото. Принцът отлетя на двайсет крачки от колесницата си. След това падна на земята сред разпилени накити и остана да лежи замаян няколко мига. От главата му течеше обилно кръв, тялото му трепереше.

Помнейки клетвата, която бе дал при играта на зарове, Бхима скочи от колесницата си и тръгна към падналия си враг. Докато Духшасана се мъчеше да се изправи, Бхима го удари отново и той залитна, а после падна на земята, опитвайки се да си поеме дъх. Бхима се изправи над него и изтегли меча си. Впил поглед в почти изгубилия съзнание принц, той си спомни всичките му злодеяния — и особено непростимото му държане към Драупади и Пандавите, когато поемаха към гората.

Бхима сграбчи ужасения си враг за ръката и го повлече из бойното поле. Духшасана се бореше да се освободи, ритайки като обезумял, но Бхима извиваше ръката му и той крещеше. Тогава Пандава замахна с меча си и я отсече. Гласът му отекна над полесражението: „Това е ръката, която скубеше святата коса на Драупади! Вижте ме сега как ще изпия кръвта му!“

Духшасана се гърчеше в агония, докато кръвта шуртеше от рамото му. Бхима го ритна по гръб и го натисна с колената си. Ревът на Пандава се носеше на километри, вцепенявайки от страх воините и от двете армии. Той сграбчи с две ръце изработената от слонова кост дръжка на меча си. Оплисканото с кръв лице на Духшасана се изкриви от ужас. Бхима се усмихна, вкусвайки дългоочаквания миг на отмъщението; после внезапно заби меча си в гърдите на Духшасана. Сред предсмъртния вик на Каурава той отвори гръдния му кош и извади сърцето му. Наведе се и отпи с шепи избликващата от гърдите му кръв. Като се изправи отново, той викна: „Вкусът на тази кръв е по-сладък от майчиното ми мляко, по-нектарен от мед, по-вкусен от чиста вода.“ С обляно в кръв лице Бхима сведе поглед към Духшасана и каза: „Вече си в безопасност, понеже си мъртъв. Нищо повече не мога да ти направя.“

Всички Каурави, които видяха как Бхима пи от кръвта на Духшасана, бяха потресени. Много паднаха на земята от ужас. Други побягнаха с викове: „Той не е човек! Спасете ни от Бхима!“

Бхима се разсмя: „О, Духшасана, ти бе коренът на всички злочестини, които изстрадахме. Защо ли сега не те чувам отново да ни се надсмиваш с думите: «О, краво!»“

Обръщайки се към Арджуна и Кришна, Бхима каза: „О, герои, аз спазих обета си да убия Духшасана и да пия кръвта му. Драупади е отмъстена. Скоро ще изпълня и другата си клетва и ще убия Дурьодхана. Едва тогава ще намеря покой.“

Потресени, десет от оцелелите братя на Духшасана се нахвърлиха върху Бхима с надеждата да го убият. Той бързо се качи на колесницата си и ги посрещна с усмивка. Кауравите го обградиха и го обсипаха със стотици остри стрели. Бхима атакува със своите златопери острия, пуснати в бърза последователност, отсичайки главите на принцовете.

Карна стоеше ужасен. Ръцете му изпуснаха оръжията, докато гледаше Бхима с неприкрит страх. Ревящ, цял облян в кръв, Пандава приличаше на чудовищен ракшас. Несъмнено го бе обсебил зъл дух с неизказана мощ.

Виждайки ужасеното изражение на Карна, Шаля каза: „Хайде, не се обезсърчавай! Така е на война. Смъртта и разрухата са навсякъде. Не се бой. Дурьодхана е смазан от скръб, тъй като стана свидетел на смъртта на Духшасана и на братята си; останалите Каурави се разбягаха в паника. Дурьодхана ти повери отговорността за тази война. Опитай се да понесеш този товар по най-достойния начин, на който си способен.“

Окуражен от Шаля, Карна се овладя и се освободи от объркването си. Вярно беше. Не оставаше друга алтернатива, освен да се довърши тази битка. Арджуна беше недалеч. Нямаше повече време за колебания.

Като бе видял баща си разколебан и склонен към отстъпление, синът на Карна, Вришасена, протръби с раковината си и предизвика Арджуна. Младежът изстреля мощен порой от стрели, които покриха и Арджуна, и Кришна. Сражавайки се храбро, той победи Накула, който се бе притекъл на помощ на брат си, като разби колесницата му. Бхима гневно извика на Арджуна: „Този воин бих убил начаса, но го оставям на теб. Убий го веднага!“

Пред самите очи на Карна, Арджуна атакува Вришасена. Смъртоносните му стрели полетяха към младия принц като съскащи змии. Четири от тях убиха конете му, друга повали колесничаря му, събаряйки го на земята. Докато младият мъж се опитваше да скочи от неподвижната колесница, Арджуна изстреля една сърпоглава стрела, която отсече главата му. Принцът се строполи на земята като дърво, поразено от мълния.

Карна извика от мъка. Вземайки лъка си, той се понесе към Арджуна, който се обърна да го посрещне. Блестящите златни колесници на двамата герои, застлани с тигрови кожи, изглеждаха като две слънца. Така както Индра и Бали се бяха атакували, двамата воини приближаваха един към друг, наблюдавани с благоговение от армиите. Докато изстрелваха стрелите си един срещу друг, всички воини викаха от въодушевление — едни възхваляваха Арджуна, други Карна. И от двете войски заудряха барабани и затръбиха тромпети в бойна музика. Зазвучаха раковини и бойното поле се изпълни с оглушителен шум.

Небесните обитатели наблюдаваха внимателно. Виждайки двамата богоподобни герои, ревящи с вдигнати оръжия, те не можеха да преценят кой от тях ще бъде победителят. Двубоят им приличаше на древната битка между Парашурама и Картавиря. Сиддхите и чараните протръбиха с роговете си и посипаха дъжд от цветя върху воините. Индра благослови сина си с победа, а Сурия обливаше с лъчите си Карна, желаейки му успех.

Докато двамата приближаваха един към друг, войниците от двете армии се стекоха да ги подкрепят. Дхрищадюмна, начело на цялата пандавска армия, заобиколи Арджуна, а Дурьодхана застана в тила на Карна заедно с Кауравите. Яростна битка закипя между дивизиите, обкръжили двамата герои, които се обикаляха един другиго, изстрелвайки първите си стрели.

Хануман ненадейно скочи от знамето на Арджуна и прелетя отсреща върху флага на Карна, избродиран с украсено със скъпоценности въже за слонове, наподобяващо примката на Ямараджа. Разгневената маймуна се вкопчи във въжето със зъби и нокти, надавайки страховити крясъци. Конете на двамата воини се вдигнаха на задните си крака и изцвилиха. Кришна погледна гневно Шаля, който го гледаше по същия начин.

Карна каза: „О, Шаля, приятелю, настъпи часът. Кажи ми истината — какво ще направиш, ако бъда убит от Арджуна?“

Шаля отговори: „Ще се изправя срещу Кешава и Дхананджая. Какъв по-добър край за един воин от смърт под остриетата на оръжията?“

Арджуна зададе същия въпрос на Кришна и той отговори: „О, Дхананджая, слънцето може да се стовари от небето, земята може да се пръсне на хиляди парчета, огънят може да изстине, но Карна не може да те убие. Ако все пак се случи така, че паднеш убит, тогава знай, че е дошъл краят на света. И Карна, и Шаля ще бъдат изпратени в обителта на Ямараджа заедно с цялото кшатрийско войнство.“

Арджуна се усмихна: „Не се безпокой, Кешава. Карна и Шаля не могат да се сравняват с мен. Както слон поваля дърво в гората, така и аз ще унищожа Карна, колесницата му, знамената, конете, бронята, лъка и стрелите му. О, Мадхава, скоро съпругите му ще бъдат вдовици. Не се съмнявам, че са сънували тази нощ предстоящото си нещастие. Не мога да обуздая гнева си, като си спомня за жестоките постъпки на Карна срещу нас особено когато оскърбяваше Драупади, и жлъчните думи, които й каза тогава. Днес ще утеша майката на Абхиманю, като се отплатя на враговете му с тяхната монета. Днес и ти ще утешиш Драупади, чиито очи проливат едри сълзи, когато си спомня многото беди, причинени й от Кауравите.“

После Арджуна и Карна започнаха да сипят порои стрели. Те покриха небето, хвърляйки тъмна сянка над полесражението. Двамата воини контрираха взаимно атаките си, сякаш източният и западният вятър се бореха за надмощие. Докато всеки парираше стрелите на противника си, те приличаха на слънцето и луната, изгряващи иззад облаците. Наобиколени от войските си, бяха подобни на Индра и Бали със своите взводове от богове и демони. Златните им лъкове, неспирно опънати в кръг, изглеждаха като слънчеви дискове, чиито лъчи бяха излитащите стрели. Решени да се убият един другиго, двамата бяха като две слънца, изгрели едновременно, за да изпепелят вселената в края на епохата.

Докато се сражаваха, те едновременно с това избиваха хиляди войници, коне и слонове. Другите воини също се сражаваха помежду си, докато течеше битката между най-силните герои от двете страни. Дурьодхана, Крипа, Шакуни и Ашватхама обсипваха със стрелите си Арджуна, опитвайки се да отклонят вниманието му и да осигурят предимство на Карна, но Арджуна ловко отбиваше стрелите им със своите. Принудени да се оттеглят от острите стрели на Арджуна, Дурьодхана и Ашватхама се срещнаха, за да обсъдят стратегията си.

Ашватхама беше все още покрусен от смъртта на баща си и от думите на Вясадева. Качвайки се на колесницата на Дурьодхана, той каза: „О, Царю, няма смисъл да продължаваме тази война. Нека я прекратим. Достатъчно хора измряха. Бхишма лежи на бойното поле; собственият ти учител загина. Сключи мир с Юдхищхира, който винаги се стреми към благоденствието на всички същества. Братята му ще се подчинят на неговата заповед. С Пандавите за съюзници, нима има нещо, което да не успееш да постигнеш? Как би могъл някой да победи Арджуна? Каква полза има да се сражаваме с него?“

Ашватхама наблюдаваше битката между Арджуна и Карна. Сияйни стрели излитаха от Гандива, озарявайки небето в късния следобед. Колесницата му бързо се носеше насам-натам, обърквайки атаките на Карна. Кришна държеше юздите в ръце, даваше команди на конете и управляваше ловко с покрито в капки пот лице.

„По мое мнение трябва да прекратим тази война. Приятелството с Пандавите несъмнено ще е от най-голям интерес за теб. Прекрати тази битка и нека оцелелите царе се завърнат по домовете си. О, владетелю, говоря ти като приятел и благожелател. Ако поискаш, ще разубедя Карна да се сражава. Ти само ми заповядай.“

Дурьодхана размисли за миг, преди да отговори. После поклати глава: „Приятелю, ти каза каквото смяташ и аз разсъдих върху думите ти. Сега чуй какво мисля по въпроса. Тъй както планината Меру спира силна буря, така и Карна ще срази храбрия Арджуна. Нека боят продължи. Пандавите никога няма да ми имат доверие след всички злини, които им причиних. Не бива да разубеждаваш Карна. Арджуна е уморен от дългия ден сражения и скоро ще бъде победен. Моля те, върни се отново в битката с враговете ни. Разчитам на теб толкова, колкото и на Карна.“

Ашватхама въздъхна. Той бавно се качи на своята колесница и влезе в битката. Дурьодхана бе покрусен от мъка заради смъртта на братята си. Ръката му едва стискаше оръжията. Той безучастно наблюдаваше битката между Карна и Арджуна. Беше толкова ужасяваща, че никой друг воин не смееше да се доближи до тях. Който и да попаднеше в обсега на стрелите им, загиваше веднага. И двамата бяха изранени от остриетата на противника, от раните им обилно течеше кръв. Със стърчащи от телата стрели Кришна и Шаля управляваха конете си и въртяха колесниците напред-назад.

Пандавските войници викаха на Арджуна: „Без бавене убий Карна и разбий надеждите на Дурьодхана да стане император!“ От отсрещната страна Кауравите окуражаваха Карна: „Бързо убий Арджуна и изпрати Пандавите обратно в изгнание за вечни времена.“

Като се усмихваше и облизваше устни, Арджуна сипеше порои стрели с различни остриета — някои, извити като полумесец, някои като глигански уши, а други като телешки зъби. Карна му отвръщаше със същия брой сърповидни, остри като бръснач стрели, с които съсичаше тези на Арджуна.

Като внезапно призова едно мощно небесно оръжие, Арджуна пусна стрела с такова сияние, че озари небесата във всички посоки. Топлината й изгори дрехите и колесниците на сражаващите се наблизо войници. Тя полетя със звук, напомнящ пукота на горяща бамбукова гора. Без да трепне, Карна незабавно освободи оръжието Варуна, което веднага обезвреди стрелата. Небето се покри с гъсти облаци и пороен дъжд изгаси пожара, сътворен от Арджуна.

Арджуна приветства Карна и изстреля друго небесно оръжие срещу него, което разпръсна дъждовните облаци. После той изчезна от погледа на Карна и призова оръжието, което бе получил от Индра. Хиляди блестящи стрели, обкичени с пера от лешояди, полетяха от Гандива. Те атакуваха колесницата на Карна, покривайки го изцяло, заедно с Шаля и конете му. С очи, изпълнени с ярост, Карна извика оръжието Бхаргава, което спря изстрелваните от Гандива стрели. Мощта на Бхаргава-астрата се разпростря над бойното поле, поразявайки войската на Пандавите. Хиляди падаха мъртви с разкъсани на парчета тела.

Виждайки храбростта на Карна, Кауравите заликуваха, размахвайки оръжията си. Разярен, Бхима изкрещя на Арджуна: „Как допусна този грешник да избие толкова много от войниците ни пред самите ти очи?! Досега дори боговете не можеха да те победят в бой. Как така оставяш Карна да всява смърт? О, Савясачи, замисли се за злините, причинени от този греховен човек. Спомни си изтезанията над Драупади и убийството на Абхиманю. Не допускай милост към този подлец. Убий го час по-скоро с всякакви възможни средства.“

Кришна също бързо каза: „Храбри Арджуна, изглеждаш объркан. Как успя Карна да срази оръжието ти? Покажи онази яростна мощ, която си проявявал епоха след епоха, избивайки ракшаси и високомерни асури. Вземи острия ми като бръснач диск Сударшана и на мига отсечи главата на Карна. Така ще върнеш на Юдхищхира тази земя с всичките й градове, села и богатства и ще си спечелиш неувяхваща слава.“

Развълнуван, Арджуна стисна зъби и се втренчи в Карна. Докато изваждаше една блестяща златна стрела, той каза: „Сега за благото на целия свят и с твое позволение ще призова могъщото оръжие Брахма.“

Кришна отговори: „Така да бъде“ и Арджуна постави стрелата на лъка си. Като съсредоточи ума си, той призова брахмастрата и я изстреля с цялата си мощ. Когато стрелата полетя в небето, край нея се появиха стотици хиляди други стрели, излъчващи се от Гандива. Подобни на освирепели змии с оголени зъби, те се понесоха над полесражението към Карна. Хиляди и хиляди златопери стрели излитаха от колесницата на Арджуна, разкъсвайки Кауравите. Пики, копия и бойни секири с ужасяващи размери и форми се посипаха по ескадроните на Дурьодхана.

Карна атакува с друго небесно оръжие, което изстреля в отговор безброй стрели по Арджуна. Те го заляха като пороен дъжд със свистене, сипейки се и върху пандавските войници и избивайки огромен брой от тях.

Арджуна изгуби всякакво търпение. Той улучи Карна в гърдите с шест мощни стоманени стрели, после с дванайсет, с двайсет, с трийсет. Същевременно изби четиристотин слона заедно с ездачите, както и хиляда коне с конниците им. След това погуби осем хиляди пехотинци.

Кауравите извикаха към Карна: „О, герою, спаси ни! Спри сина на Панду! Той ще ни унищожи!“

Напрягайки всичките си сили, Карна изстреля порой от смъртоносни стрели, които покриха напълно Арджуна и същевременно избиха много панчалийски и пандавски войници. Невидим под яростната атака, Арджуна се въртеше по терасата на колесницата си, отбивайки стрелите на Карна и отвръщайки му на свой ред с друг поток пламтящи стрели.

Докато Арджуна и Карна се атакуваха и контраатакуваха, разменяйки си всякакви небесни оръжия, Юдхищхира се завърна на бойното поле. Раните му бяха излекувани с мантри и билки, и той засия с блестящата си златна ризница като пълната луна, излизаща от тъмни облаци. Пандавската армия ликуваше, виждайки го да стои отстрани и да наблюдава сражението между Арджуна и Карна.

Арджуна се биеше като обезумял, изстрелвайки стрелите си в безспирни порои. Неспособни да понесат силата на оръжията му, Кауравите побягнаха уплашени. Неустрашим, Карна устояваше на атаките на Арджуна с несравнима ловкост. Той отблъсна всички ескадрони, подкрепящи Пандава, и скоро двамата мъже стояха изправени един срещу друг сами.

Пандавите и Кауравите наблюдаваха изумени отдалеч как всякакви небесни оръжия се появяваха и биваха отблъснати. Понякога изглеждаше така, сякаш Карна взима надмощие; друг път — сякаш Арджуна ще победи. Воините от двете страни викаха и надуваха раковините си, а небесните обитатели приветстваха двамата воини и биеха барабаните си.

Докато кипеше тази страховита битка и земята сякаш се превиваше под тежестта на възпламенените оръжия, един нага на име Ашвасена дойде на бойното поле. Този небесен воин, който бе син на Такшака, ненавиждаше Арджуна, защото бе убил майка му и брат му в гората Кхандава. Виждайки възможност да си отмъсти, той прие формата на стрела и се вмъкна в колчана на Карна. С ум, насочен към гибелта на Арджуна, Ашвасена използва мистичните си сили и внуши на Карна мисълта да използва оръжието Нагастра.

Карна разбра, че не може да срази Арджуна със силата на стрелите. Нужно бе да изстреля някое могъщо небесно оръжие. Тогава помисли за Нагастра. Ако успееше да атакува Арджуна неподготвен, разкъсвайки тетивата на лъка му, като едновременно с това го улучи със серия стрели, вероятно щеше да има време точно колкото да го убие с оръжието Нагастра, преди да се е съвзел.

Следвайки плана си, Карна започна да пуска стрели с ослепителна бързина и временно зашемети Арджуна, като скъса тетивата му със стрела, остра като бръснач. После извади една златна стрела от своя колчан с небесни оръжия. Тя сякаш сама скочи в дланта му и се намести върху лъка. Карна внимателно се прицели в шията на Арджуна и опъна тетивата до краен предел. Без да знае, че Ашвасена е приел формата на стрела чрез йогическата си мощ, той я изстреля, преди Арджуна да е успял да вдене нова тетива на лъка си, с думите: „Мъртъв си, Партха!“

Когато стрелата полетя, небесните обитатели извикаха от мъка. Острието просвистя към Арджуна с ужасяващ тътен, който сякаш разполови небето така, както жена разделя косите си на път. Кришна видя приближаващото оръжие и като се наклони напред, натисна колесницата с крак. Конете паднаха на земята, а колесницата потъна цял лакът в пръстта.

Нагастра-стрелата премина над главата на Арджуна, улучвайки диадемата му и отхвърляйки я надалеч като падащо от небесата слънце. Диадемата се търкулна на земята димейки, разбита на парчета от мощта на оръжието Нага, което бе засилено от личното могъщество на Ашвасена. Блестящите й небесни скъпоценности се разпиляха в прахта като звезди в нощно небе.

Като видяха как Кришна спаси Арджуна от сигурна смърт, боговете заликуваха и го поръсиха с цветя. Изправен като планина, лишена от снежния си хребет, Арджуна благодари на Кришна, който му разказа какво се бе случило. След това бързо привърза разпилените си коси с бяло парче плат и сложи тетива на Гандива, за да атакува Карна.

Ашвасена, чиито усилия да убие Пандава се бяха осуетили, се върна при Карна и му каза: „Ти не знаеше, че се бях вмъкнал в стрелата ти. Знай, че аз съм враг на Партха. Той уби моята майка. Изстреляй ме отново и аз ще отмъстя за нея, а пък ти ще постигнеш целта си.“

Карна погледна изненадан нагата. После, поклащайки глава, отговори: „Никога не бих търсил победа, осланяйки се на чужда сила, нито бих изстрелял една и съща стрела два пъти. Ще убия Арджуна със собствените си оръжия. А сега върви където желаеш.“

Ашвасена се обърна към Арджуна. Като полетя в небето, той отново прие форма на стрела. Но Арджуна го очакваше. Той бързо пусна шест сърповидни стрели, които разкъсаха Ашвасена на парчета, и нагата се сгромоляса на земята като множество пламтящи факли.

Кришна скочи на земята и с голи ръце извади колесницата на Арджуна от пръстта. После бързо скочи отново на нея и подкара конете, обикаляйки около Карна, докато Арджуна изстрелваше смъртоносни стрели в жизнените му органи. Напълно обезумял от гняв, Пандава неуморно атакуваше врага си от всички страни. Стрелите му пронизаха бронята на Карна и я разкъсаха на парчета. Арджуна повали шлема му и накитите му за глава, оставяйки ранения Карна да стои като планина, със спускаща се по нея червена лава.

Виждайки врага си зашеметен и неподвижен, изпуснал лъка от ръцете си, Арджуна спря да го атакува, тъй като спазваше законите на битката. Тогава Кришна му каза с изненада: „Защо правиш такава грешка, о, Партха? Мъдрите никога не щадят враговете си, колкото и да са останали без сили. Учените хора печелят велики заслуги, като унищожават престъпниците, дори да са в тежко положение. Не губи време, а го убий! Като дойде на себе си, задачата ти отново ще стане много трудна.“

В отговор на насърчаването от Кришна Арджуна започна да изстрелва стрели с глави като телешки зъби, които се впиха в могъщото тяло на Карна. Със стичаща се от безбройните му рани кръв той приличаше на разцъфнало дърво ашока. Като бързо възвърна самообладанието си, Карна вдигна своя лък и изстреля много стрели по Арджуна и Кришна. Арджуна ги отби, докато летяха, и продължи да атакува омаломощения си враг.

В затруднението си Карна отново си помисли дали да не използва оръжието Бхаргава, притежаващо мощта на Брахма. Никой не можеше да устои на такова могъщо оръжие; то вече бе избило огромен брой пандавски войници. Карна разбираше, че това е може би единствената му надежда да отвлече вниманието на Арджуна и да си осигури нужното време и пространство, за да се погрижи за раните си и да си сложи нова ризница. Той започна да мълви свещените заклинания за призоваване на оръжието, но разбра, че не може да си ги спомни. Отново и отново опитваше да произнесе мантрите, които знаеше наизуст така добре, но те не се явяваха в ума му. С тъга Карна си спомни проклятието на учителя си: „Когато животът ти ще зависи от най-могъщото ти оръжие, ти няма да можеш да го призовеш.“

Неспособен да призове Бхаргава-астрата, Карна продължи да отбива стрелите на Арджуна с обикновени стрели. Докато ги сипеше със стотици, той внезапно видя смътна тъмна фигура да стои край колесницата му. Карна позна, че това е Кала, олицетвореното Време, който му каза: „Земята поглъща колелото на колесницата ти.“

Карна погледна надолу и видя как колесницата му потъва в пръстта. Въпреки усилията на Шаля тя не можеше да бъде извадена. Карна изстена, упреквайки добродетелта: „О, добродетел, казва се, че ти винаги закриляш праведните. Аз винаги с внимание съм съблюдавал задълженията си. Защо сега загивам? Защо всичките ми усилия в тази битка са напразни?“

Докато той изразяваше мъката си, Арджуна го атакуваше още по-безпощадно. Отново и отново проклинайки добродетелта, Карна се отбраняваше отчаяно. Стрелите на Арджуна го пронизваха дълбоко и той се олюляваше като дърво в буря. Сякаш обезумял, Карна сипеше стрелите си в неспирни порои. Те излитаха от лъка му като огнени искри, поваляйки стрелите на Арджуна. Някои от тях преминаха през защитата на Арджуна, пронизвайки и него, и Кришна.

Като видя, че Карна все още се бие яростно, въпреки че бе изгубил надмощие и че бе тежко ранен, Кришна каза: „Използвай по-могъщи оръжия, Арджуна. Виж как е устремен Карна към победа и разсича стрелите ти, а неговите ни улучват с цялата си мощ.“

Арджуна започна да произнася мантрите, призоваващи оръжието Брахма, но докато го правеше, Карна разкъса с една стрела тетивата му. Арджуна вдяна нова, но Карна на мига я скъса отново. Арджуна вдяна трети път и трети път Карна я скъса. Същото се повтори още дванайсет пъти — Арджуна бързо нанизваше нова тетива на лъка си, а Карна я разкъсваше.

Удивен от сръчността на Арджуна, Карна продължи яростната си атака, чиято сила временно зашемети противника му. Възползвайки се от възможността, той скочи от колесницата си и сграбчи затъналото колело, дърпайки го с цялата си мощ. С масивните си рамене и здрави мускулести ръце, Карна приличаше на огромно дърво с два дебели клона. Докато теглеше, напрегнал силите си докрай, той разтърси земята; тя сякаш се повдигна с всичките си равнини, планини и морета. Но колелото дори не помръдна.

Карна заплака от отчаяние. Виждайки стоящия наблизо Арджуна, той извика: „О, Партха, изчакай за миг да извадя колелото си. Недей да мислиш като страхливец. Смелите и добродетелни хора никога не насочват стрелите си към някого, лишен от оръжие, а ти си най-смелият и най-доблестният сред всички воини. Изчакай ме, в момента съм безпомощен. Скоро ще се изправя отново срещу теб в бой. Спомни си какво е добродетел във военните закони и удръж дотогава атаката си.“

Като чу отчаяната му молба, Кришна се усмихна и отговори: „Добре, че си спомни за добродетелта, Карна. Изпадне ли в беда, човек винаги е склонен да обвинява Провидението, забравяйки собствените си злодеяния. Къде беше твоята добродетел, когато довлякоха Драупади, ридаеща в събранието на Куру? Къде беше тя, докато ограбваха царството на Юдхищхира? Когато той поиска да му бъде върната полагащата му се част, след като бе прекарал обещаните тринайсет години в изгнание, твоята добродетел нашепна ли ти да го направите? Добродетелта ли беше онази, която заговорничеше да бъде подпалена къщата във Варанавата? Добродетелта ли те накара присмехулно да кажеш на Драупади: «Избери си друг съпруг!» Същата тази добродетел ли заръча на Духшасана да я съблече гола? Когато ти и шестима могъщи воини наобиколихте младия Абхиманю, спомни ли си за добродетелта?“

Главата на Карна се отпусна на гърдите му и той не отговори. Бореше се като обезумял да извади колелото, докато Кришна продължаваше: „Ако не добродетелта е действала във всички тези случаи, не си губи времето да я викаш сега. Искаш от нас да проявим добродетел, но няма да останеш жив. След като унищожат и теб, и останалите врагове, победоносните Пандави ще си върнат своето царство.“

Карна бе неспособен да отговори, треперейки от гняв. Лицето му се покри с капки пот, докато се бореше с колелото. Кришна отдалечи колесницата и каза: „О, Арджуна, срази без колебание Карна с някое от небесните си оръжия.“

Лицето на Карна се покри с капки пот, докато се бореше с колелото.

След като му бяха напомнени всичките грехове на Карна, Арджуна се разгневи. От порите му сякаш хвърчаха искри. Той вдигна Гандива и призова Агнеястра. Неспособен да извади колелото, Карна скочи обратно на колесницата си. Грабвайки лъка си, той посрещна оръжието на Арджуна с Варунастра и продължи да се сражава отчаяно, пускайки със стотици своите могъщи стрели. Извади голяма стоманена стрела, украсена със злато, с дълъг заострен връх. Докато я изстрелваше от обтегнатия си лък, произнасяйки мантри, четирите посоки внезапно потънаха в мрак. Изви свиреп вятър, небесните обитатели нададоха викове. Обхванати от безпокойство, Пандавите започнаха да се молят на Кришна.

Стрелата на Карна полетя от лъка му като мълния. Тя улучи Арджуна право в гърдите, карайки го да се олюлее. Пронизан през непроницаемата си броня, той залитна силно и изпусна Гандива.

Карна отново скочи от колесницата си и се вкопчи в потъналото колело. Бореше се яростно, но без полза. Докато той ревеше от гняв, Арджуна дойде на себе си и извади една стрела анджалика. Поставяйки я на лъка си, той й вдъхна божественото могъщество на Ваджрата на Индра. Кришна приближи колесницата към Карна и каза: „Арджуна, изстреляй без бавене тази стрела и отсечи главата на врага си, преди да е успял отново да се качи на колесницата си.“

Арджуна опъна Гандива назад до ухото си и внимателно се прицели. Всички воини притаиха дъх. Небесата сякаш застинаха, а ришите, наблюдаващи от небето, извикаха: „Мир на цялата вселена!“

Докато се прицелваше, Арджуна каза: „Ако някога съм извършвал покаяния, ако някога съм почитал по-старшите и съм се вслушвал в мъдрите им съвети, нека тази стрела убие Карна.“

Арджуна изстреля стрелата и тя полетя от лъка му, сияйна като слънце, озарявайки равнината, докато се носеше към Карна. Улучи го, както още бе вкопчен в колелото на колесницата — право в широката, могъща шия, отсичайки главата му. Когато тази красива глава падна в прахта като пурпурно слънце, залязващо зад хълмовете, от потръпващото му тяло бликнаха потоци кръв. Тогава пред очите на всички ярка светлина излезе от тялото на Карна и се издигна нагоре, достигайки слънцето.

Пандавите завикаха, забиха барабани, протръбиха тромпети. Арджуна и Кришна, изпълнени с радост, надуха раковините си. Наобиколиха ги възхваляващи и танцуващи от щастие воини. Всички се взираха удивени в поваленото тяло на Карна, подобно на угаснал пожар или на планина, поразена от небесна мълния.

Шаля бавно откара колесницата на Карна, останала без героя си, надалеч от полесражението. Наблюдавайки тази тъжна гледка, Кауравите се свлякоха на земята от скръб с разбити надежди. После побягнаха уплашени, обръщайки поглед непрестанно назад, към яркия флаг на Арджуна.

Дурьодхана бе съкрушен от мъка. Сълзи пълнеха очите му и той дишаше тежко. След това заедно с останалите водачи на Куру отидоха при трупа на Карна и застанаха около него. Пандавите също се присъединиха, за да отдадат последна почит на падналия герой.

Бхима изрева триумфиращо и затанцува наоколо, пляскайки с ръце от радост. Скачайки нависоко и въртейки се във въздуха, той се смееше и надаваше бойни викове. Пандавските войници се прегръщаха един другиго с насълзени очи. Сега войната със сигурност беше свършила. Най-голямата надежда на Дурьодхана вече беше унищожена.

26.
Шаля повежда Кауравите

По-малко от два часа оставаха до залез-слънце. Юдхищхира реши да се възползва от предимството си. Виждайки разкъсаните редици на противника, той заповяда на войските си да атакуват. Въодушевени от гибелта на Карна, те се нахвърлиха върху Кауравите с високи викове. Армията на Куру бе изгубила всякакво желание за битка. Войниците се разбягаха във всички посоки като биволи с изпотрошени рога. Те се оглеждаха изплашено наоколо си, очаквайки всеки миг да видят преследващите ги Арджуна или Бхима. Струваше им се, че този ден двамата Пандави бяха навсякъде.

Тогава Дурьодхана се овладя и излезе напред, готов да се сражава. Дишайки тежко, с обляно в сълзи лице, той каза на колесничаря си: „Откарай ме сред битката. Ще отмъстя за гибелта на приятеля си. Синът на Кунти няма да може да ми се противопостави, както океанът не може да премине отвъд пределите си. Като убия Арджуна и Говинда, надменния Бхима и останалите си врагове, аз ще изплатя своя дълг към Карна.“

Кауравите се прегрупираха, щом видяха, че водачът им влиза в битката. Двайсет и пет хиляди воини се събраха и тръгнаха срещу пандавската войска. Спазвайки правилата на честната битка, Бхима слезе от колесницата си, за да се сражава с пехотинците. Викайки бойните си предизвикателства, и без да се боят за живота си, те атакуваха сина на Кунти с вдигнати мечове и боздугани.

Бхима се разсмя. Въртейки огромния си стоманен боздуган Шайкя, той се носеше сред Кауравите като ястреб. Глави, ръце и крака летяха навсякъде, докато унищожаваше армията. Скоро почти всичките двайсет и пет хиляди бяха избити, а останалите побягнаха. Попадайки на оцелелите братя на Дурьодхана, той бързо ги изпрати до един в обителта на смъртта, като или стоварваше върху тях боздугана си, или отсичаше главите им с острите си като бръснач стрели.

Разярен, Дурьодхана се спусна срещу Пандавите, изстрелвайки огнени стрели във всички посоки. Той незабавно бе обграден от хиляди воини на колесници, които го заляха с пороен дъжд от стрели. Посрещайки атаката им, кауравският принц изби много от тях. Той бързо повали стотици воини, надавайки силен рев. Виждайки войските си да бягат в ужас пред Бхима, Дурьодхана се провикна: „Къде отивате, смели воини? Не съществува място на този свят, нито всъщност в трите свята, където Пандавите да не ви намерят и убият, ако бягате. Армията им в момента е съвсем малка. Ако излезем насреща им, ще ги сразим. Останете верни на дълга си и се бийте. Смъртта или славата са единственият ви избор сега. Убийте враговете си или умрете от ръцете им и така отидете в райските сфери.“

Въпреки опитите на Дурьодхана, войската му продължаваше да бяга. Шаля се приближи до царя и каза: „О, Царю, погледни тази страшна картина. Земята е покрита с трупове и с отсечени крайници на мъртви воини. Войниците ти се спъват и падат от страх. Те едва се придвижват през напоената от кръв земя и търсят закрилник. Оттегли се, о, потомъко на Бхарата. Слънцето залязва. Спомни си, че ти си коренът на цялото това нещастие. Прибери се в лагера си и дай малко почивка на хората си.“

Дурьодхана погледна към Шаля, седнал на празната колесница на Карна. Мъката го победи отново и той заплака: „О, Карна! О, приятелю мой!“

Богът на слънцето, обливащ с гаснещите си лъчи трупа на загиналия си син, се скри тъжно зад западните хълмове. Двете армии се оттеглиха от боя, а боговете и ришите се завърнаха в своите обители. Докато вървяха в здрача, воините хвърляха погледи към Карна, който сякаш озаряваше полето дори в смъртта си. Той приличаше на огън, угасен от поройните стрели на Арджуна. Самата земя сякаш стенеше: „О, уви!“

Но Юдхищхира беше доволен. Най-сетне Карна беше загинал. Пандавският цар се чувстваше така, сякаш тежък товар бе паднал от плещите му. Докато стоеше на полесражението, заобиколен от братята си, Кришна се приближи към него и каза: „За късмет синът на сута лежи мъртъв, докато ти и храбрите ти братя сте невредими. Арджуна изпълни клетвата си, земята пи кръвта на Карна. Този порочен човек, който се надсмиваше над Драупади, получи заслуженото. Несъмнено благородната царица ще се зарадва на тази вест. Когато си възвърнеш властта над тази изобилна земя, тя ще седне до теб на трона.“

Просълзен, Юдхищхира прегърна Кришна: „О, Кешава, нищо чудно няма, че печелим победа, след като ти ни подкрепяш. О, всемогъщи, мъдрият риши Нарада ми каза кой си ти всъщност, както и кой е брат ми Арджуна. Вие двамата винаги поддържате добродетелта в света.“

Юдхищхира се качи на колесницата си и препусна към лагера. Докато минаваше през полесражението, той видя тялото на Карна, осветено от хиляди светилници и наобиколено от обезсърчените кауравски войници. На следващата сутрин те щяха да изпълнят погребалните обреди, оставяйки го да прекара последната си нощ на своето геройско ложе. Юдхищхира не можеше да отмести поглед от него. Невярващ на очите си, той каза: „По твоята милост, скъпи Кришна, ние постигнахме целта си. Сега Дурьодхана несъмнено ще изостави всичките си надежди за победа, а дори и самия си живот. Цели тринайсет дълги години страдахме и познавахме единствено тревогата. Тази нощ ще спим спокойни, облекчени от бремето си.“

Арджуна и Кришна се отдалечиха от бойното поле като слънцето и луната, потъващи в небето. Те надуха раковините си, изпълвайки четирите посоки с мощния им тътен. Гандхарвите, чараните и сиддхите ги възхваляваха и обожаваха, докато се завръщаха към лагера си, следвайки Юдхищхира точно както боговете вървят след Индра към Амаравати.

* * *

Всички Каурави напуснаха полесражението в отчаяние. Крипа, Критаварма и Ашватхама отведоха армията обратно в лагера. Дурьодхана плачеше. Никой не бе способен да го утеши и той се свлече с ридания на земята. Останалите водачи на Куру влязоха в царската шатра и насядаха мълчаливи около него. Те също плачеха, като гледаха как царят дава воля на мъката си. Той лежеше на земята и викаше: „О, Карна, приятелю мой!“

Постепенно гневът надделя над скръбта му и Дурьодхана се изправи на крака с очи, почервенели от ярост. Сядайки на трона си, той избърса с длани очите си и каза с леден глас: „Не можем да оставим тази жестокост безнаказана. Карна, най-великият сред героите, бе убит безмилостно от Арджуна, докато стоеше беззащитен на земята. Как можем да търпим това? След като изберем друг командир на войските си, ще се втурнем срещу грешните Пандави и ще отмъстим. Вече почти сме унищожили армията им и те са останали без сили след толкова дни сражения. Пандавите изоставиха добродетелта, затова ще загубят цялата си сила. Със сигурност скоро ще ги победим. Дължим това на Карна: или да ги избием всички, или да дадем своите животи, присъединявайки се към него във вечния му героичен сън.“

Дурьодхана се сви при мисълта за лежащия на бойното поле Карна. Главата му клюмна и той покри лице с длани, ридаейки безмълвно известно време. Изтерзаният принц не можеше да се примири със смъртта на приятеля си. Никога не бе и допускал, че е възможно някой ден Арджуна да убие Карна. Още от деня, в който Дурьодхана бе видял Карна за първи път, той бе живял с очакването, че синът на сута ще убие Арджуна. Сега тази надежда беше разбита. Дурьодхана вдигна празен поглед нагоре; сълзи се стичаха по смуглото му лице. Нима Арджуна наистина беше непобедим? Вероятно. Но войната не можеше да спре сега. Карна трябваше да бъде отмъстен. Отмъщение или смърт. Друг избор нямаше.

Докато Дурьодхана се опитваше да се овладее, Крипа му каза: „О, велики Царю, обмисли внимателно какво е най-добре да направиш. Изминаха седемнайсет дни от началото на битката; толкова много хора загинаха. Всичките ти братя са мъртви. Все още не сме видели и никаква слабост или недостатък у Арджуна. Той вилнее из бойното поле като огромен слон с четири бивни и унищожава безпощадно войските ни. Сега уби Карна, а преди това Джаядратха, макар че цялата армия се опитваше да го защити. Кой остана сред воините ти, способен да излезе насреща му, о, Бхарата? Кой би могъл да се изправи и срещу разярения Бхима? Той и Сатяки предизвикват такава сеч сред войската ни, че косите ни настръхват.“

Крипа се взираше сериозно в кауравския принц, който седеше, втренчил поглед пред себе си, и не отговаряше нищо. Крипа заплака, но продължи: „Извършил си толкова много грехове спрямо Пандавите, чиито резултати получаваме сега. Ти събра цялата тази огромна армия единствено, за да постигнеш целите си. Сега тя е унищожена. Намираме се наистина в опасност. По-слаби сме от Пандавите. Политиката диктува да потърсим мир чрез дипломация. Юдхищхира винаги е бил милостив и със сигурност ще приеме мир при взаимно изгодни условия. Ти няма да изгубиш позицията си на цар, защото нито Юдхищхира, нито Арджуна, нито дори Кришна няма да се противопоставят на заповедите на баща ти.“

Крипа молеше Дурьодхана да сключи мир. Той се разплака при мисълта за всички царе и воини, които бяха изгубили живота си за каузата на Дурьодхана. Гласът му трепереше, когато продължи: „Моят съвет е да прекратим тази враждебност. Това е в твой най-добър интерес. Не го казвам от страх, нито с някакъв злонамерен мотив. Не пренебрегвай думите ми. Постъпиш ли иначе, ще си ги спомниш, когато самият ти си на прага на смъртта.“

Дурьодхана мълчеше. Пребледнял от мъка, той въртеше очи и трепереше, ридаейки, неспособен да отговори няколко минути. Най-после с мъка се овладя и каза: „Ти несъмнено говориш като приятел. Истината е, че си направил за мен всичко, на което един приятел е способен — изправяше се срещу враговете ми, рискувайки живота си за моя интерес. Знам, че съветът ти е добре обмислен и доброжелателен, но той никак не ми харесва. Като лекарство за човек пред прага на смъртта, думите ти са ми неприятни. По мое мнение, Юдхищхира не би ми се доверил, дори да отида при него и да го умолявам за мир. Мамил съм го и съм го подлагал на всевъзможни страдания. По същия начин съм наранявал и Арджуна, и Кришна. Откакто научи за смъртта на Абхиманю, Кешава прекарва нощите си в тъга. Ние го оскърбихме. Как би могъл сега да ни прости? Не може да става и дума за мир. Войната ще свърши единствено, когато или Кауравите, или Пандавите са мъртви. Нещата вече стигнаха прекалено далеч. Конфликтът е необратим.“

Мислейки за Драупади, той продължи: „Чух, че панчалийската принцеса практикува сурови въздържания, за да предизвика унищожението ми. Спи на голата земя и се храни само веднъж на ден. Субхадра, изоставила цялата си гордост, й слугува като прислужница. О, Крипа, всичко гори в пожар, който не може да бъде угасен. Как мога аз, който блестях като слънце с лъчите си над всички царе, да вървя след Юдхищхира? Никога не бих могъл да приема властта му. След като съм управлявал земята като неин безпрекословен император, не мога дори да си помисля да живея жалкия живот на слуга.“

Каурава даде ясно да се разбере, че битката бе единственият избор. Ако загинеше, поне щеше да запази славата си и да се издигне в по-висшите сфери. Оттеглеше ли се сега, щяха да го сочат за страхливец, да се опозори и пропадне.

Дурьодхана погледна стола на Карна. Опитвайки се да овладее мъката си, той приключи своята реч с решителен тон: „Никой кшатрия не мечтае да умре у дома в леглото. Смъртта трябва да дойде в битка; иначе славата му угасва и изчезва. Извършвал съм много жертвоприношения и с вярност съм изпълнявал задълженията си. Не ме е страх от смъртта. Оставете ме да се бия и да си спечеля слава или да се възнеса по пътя, по който тръгват героите, които никога не изоставят боя. По него поеха щастливите царе, след като оставиха телата си в тази война. Нима бих могъл да се откажа от битката, след като видях тези благородни воини да дават живота си заради мен? Не мога да се радвам на царство с кръвта им по ръцете си, докато не съм направил всичко по силите си да ги отмъстя. Ще спечеля или победа, или райско съществуване. Не мога да постъпя по друг начин.“

Воините приветстваха храбрата реч на Дурьодхана. Те решиха да се сражават докрай, изоставяйки отчаянието си. Като се разбраха да изберат нов главнокомандващ на сутринта, всички станаха от местата си и се оттеглиха за през нощта.

* * *

След като чу как Бхима е избил синовете й, и особено как жестоко бе убил Духшасана, Гандхари бе съкрушена. Откакто бе започнала войната, тя постоянно извършваше практики на въздържание, молейки се конфликтът да приключи скоро. Може би Дурьодхана щеше да се осъзнае, като види безсмислието на каузата си. Та как би могъл той да победи праведните Пандави, подпомагани от Кришна? Но Гандхари познаваше неговото упорство. Тя не вярваше Дурьодхана да прекрати войната, преди и последният човек от армията му да падне мъртъв.

Макар царицата на Куру да разбираше, че синовете й загиват поради собствената си себичност, като майка тя бе неспособна да изтърпи това. Всяка вечер Гандхари получаваше вести за дневните събития и сърцето й се разкъсваше от мъка. Всички велики герои на Куру бяха избити един по един. Когато научи, че Бхима бе убил почти всичките й синове, тя почувства, че не издържа повече. Трябваше да направи нещо. Дългите й аскетични практики я бяха дарили с мистична сила. Ако отидеше на бойното поле, тя можеше да използва тази сила, за да помогне на оцелелите си синове да станат непобедими. Просто като ги погледнеше, можеше да направи телата им неуязвими. Решавайки да потегли веднага, Гандхари нареди на слугите си да й приготвят колесницата.

Пътувайки бързо, тя пристигна на бойното поле по залез на седемнайсетия ден от войната, но когато влезе в шатрата на жените, научи ужасната вест, че вече всичките й синове са мъртви освен Дурьодхана. Старата царица падна на земята в несвяст. Слугините й бързо я повдигнаха и я положиха на широко легло, напръсквайки лицето й с прохладна вода. Като дойде на себе си, тя известно време рида. Когато се овладя, поиска да повикат Дурьодхана. Можеше да спаси поне него. Може би съдбата щеше да й позволи да си запази поне един син. Той несъмнено бе причина за цялата тази война, но сега, след като Карна бе мъртъв, може би щеше да се промени. Без съмнение Шакуни също скоро щеше да падне убит. Именно с подкрепата на тях двамата Дурьодхана кроеше всичките си порочни планове. Останал сам, той би могъл да стане различен човек.

Не след дълго принцът влезе в палатката на майка си и й се поклони с потъмняло от мъка лице. Тя го благослови и му говори утешително известно време. Накрая каза: „Мили сине, надявах се, че тази война може да свърши, преди всичките ми синове да загинат. Уви, тази моя надежда рухна. Но ти си все още жив. Скъпи синко, искам да ти помогна. С аскетичната си сила мога да направя тялото ти неуязвимо. Ела при мен утре сутринта гол. Тогава ще ти предам силата си.“

Дурьодхана излезе от шатрата окуражен. Неслучайно майка му се бе появила тъкмо сега. Може би най-после щеше да успее да победи могъщите си врагове. Той вървеше бързо през мрака към своята шатра.

На следващата сутрин, преди изгрев-слънце, Дурьодхана се изкъпа и тръгна към палатката на майка си. Когато влезе в предната част на огромната шатра, той свали дрехите си и тъкмо се канеше да влезе навътре, когато внезапно видя оттам да излиза Кришна. Ядава бе научил, че е пристигнала Гандхари, и бе отишъл да й поднесе почитанията си. Като видя Дурьодхана да стои чисто гол насреща му, той отвори широко очи от изненада: „Какво е това, принце? Защо те виждам да стоиш тук без никакви дрехи?“

Дурьодхана обясни, че отива да види майка си, а Кришна отговори: „Не си ли се научил на култура от възрастните, о, Бхарата? Как би могъл някой възпитан човек да отиде гол при собствената си майка? Смаян съм. Поне си покрий слабините.“

Дурьодхана сведе объркан поглед към голото си тяло. Кришна бе прав; не можеше да застане гол пред майка си. Докато Кришна излизаше от шатрата, той обви парче плат около слабините си и влезе да посети царицата. Когато го чу да идва, тя го помоли да застане точно пред нея. После повдигна превръзката, покриваща очите й, и впери поглед право в него. Дурьодхана усети силна енергия да облива тялото му, когато майка му го обгърна с погледа си, но щом Гандхари видя парчето плат, тя бе шокирана: „Защо не послуша думите ми, скъпо дете? Помолих те да дойдеш гол, а ти си покрил слабините си. Макар останалата част от тялото ти да е сега здрава като стомана, слабините и бедрата ти ще останат уязвими за атаки, тъй като не успях да ги погледна.“

Гандхари бе призовала всичката си сила, преди да погледне сина си. Чувстваше се неспособна да го направи за втори път. Когато Дурьодхана й разказа какво се бе случило — как бе срещнал Кришна на влизане в шатрата й, — царицата въздъхна и бавно върна превръзката отново на очите си. Последната й надежда бе разбита. Синът й несъмнено щеше да загине от ръцете на Бхима, както този Пандава се бе заклел още отдавна в събранието на Куру. Осъзнавайки, че не може да направи нищо срещу всемогъщата съдба, Гандхари най-после се усмихна. Отново Кришна. Докато той закриляше Пандавите, каузата на Кауравите бе обречена. Царицата освободи сина си. Тя реши, че е по-добре да се върне в Хастинапура, за да бъде до покрусения си от скръб съпруг. А и войната скоро щеше да приключи.

* * *

Когато слънцето изгря на осемнайсетата сутрин, след като кремираха Карна и останалите убити воини, Кауравите се качиха на колесниците си и се събраха заедно. Тъгата им бе отстъпила място на вцепенение при вида на толкова много смърт и разруха. Почти механично те се готвеха за битката. Дурьодхана огледа оцелелите воини. Кого от тях да избере за главнокомандващ в този — както по всичко личеше — последен ден на войната? Крипа бе очевидният избор, но той не подкрепяше решението битката да продължи. Принцът помисли за Ашватхама. Като син на учителя, той беше другата възможност. Но когато го попита, Ашватхама отговори: „Смятам, че трябва да избереш Шаля. По произход, слава, храброст, сила и всички други качества той превъзхожда всички ни. Отричайки се от привързаността си към своите родственици, той премина на наша страна и се сражава неудържимо. Нека Шаля поведе армията ни, както Сканда води небесните войнства.“

Приветствайки думите на Ашватхама, останалите воини наобиколиха Шаля и закрещяха: „Слава! Слава!“ Дурьодхана слезе от колесницата си и се приближи към него с допрени длани, казвайки: „О, Царю, за пореден път идвам да моля за благосклонността ти. Стани ни главнокомандващ. С теб начело ще всеем ужас у враговете си. Сред нас няма другиго толкова смел и могъщ като теб. О, най-велик сред царете, поеми командване над тази войска, тъй както Картикея командва армиите на боговете.“

Шаля, който бе изоставил всяка надежда да се завърне жив от тази война, прие предложението на Дурьодхана. Като допря длани, той каза: „О, силноръки Царю, ще изляза срещу Пандавите без страх. Строявайки могъщ боен ред, аз ще победя техните войски. Нека не губим повече време, а да вървим напред в битката!“

Дурьодхана възслави Шаля и го въздигна в главнокомандващ, поръсвайки сам главата му с осветена вода. Кауравите нададоха силни викове и забиха с хиляди барабани. Вдъхновени от нова надежда, те потеглиха към бойното поле, разгръщайки се под командването на Шаля във формация, наподобяваща орел. Десет хиляди слонове, единайсет хиляди воини на колесници, същият брой конници и петстотин хиляди пехотинци бяха останали от първоначалните четири милиона кауравски воини. Те оформиха бойната формация и потеглиха решително към полесражението, до един готови да се бият до смърт.

Юдхищхира дочу ликуващите възгласи на Кауравите. Като получи вестта, че Шаля е бил определен за командир, той каза: „О, Кешава, какво според теб трябва да направим? Аз завися само от твоя съвет.“

Кришна изглеждаше замислен: „Знам, че Шаля е превъзходен воин. Не бива да бъде подценяван. Упълномощен от позицията на главнокомандващ, той няма да е по-слаб от Бхишма, Дрона и дори Карна. Въпреки това считам, че ти можеш да го сразиш. Върви и го убий, както Шакра е убил демона Шамбара. Сега, след като прекоси бездънния кауравски океан, недей да потъваш в малкото езерце Шаля. Прояви в боя цялата си кшатрийска сила и аскетична мощ. Часът на Шаля несъмнено е настъпил.“

Юдхищхира се качи на колесницата си, размисляйки върху думите на Кришна. Трябваше да стане точно, както той казва. Юдхищхира си спомни обета си да убие Шаля. Подобаващо бе владетелят на Мадрас да срещне смъртта си от ръката на своя скъп приятел и племенник. Щеше да е трудна битка. И двамата владееха до съвършенство боя с копия и вече се бяха срещали в няколко яростни схватки. Следващата щеше да е последната.

Начело с Дхрищадюмна пандавските войски поеха на бой. Не след дълго сражението започна. Виждайки белия сенник на Юдхищхира в далечината, Шаля нареди на колесничаря си да се насочи право към него. Скоро бе пресрещнат от огромна дивизия воини на колесници, които го обсипаха със стрели и копия. Царят на Мадрас зае позиция и им отвърна с порой от златопери стрели, които ги повалиха с десетки.

Двамата оцелели синове на Карна, Сатясена и Читрасена, препуснаха срещу Накула като два тигъра, нападащи слон в гората. Те го покриха с остри стрели и разбиха лъка му, но Пандава бързо грабна друг и отвърна на атаката им. Смеейки се, той уби четирите коня на Сатясена и улучи Читрасена в гърдите с три пронизващи стрели.

Сатясена скочи върху колесницата на брат си и рамо до рамо двамата принцове продължиха да изстрелват стрелите си по Накула. Непоклатим, той хвърли едно сияйно копие, намазано с масло, наподобяващо страховита змия. То улучи Сатясена и се заби в сърцето му. Брат му изрева от ярост и започна още по-свирепо да атакува Накула, убивайки конете му и разрушавайки колесницата му.

Като видя, че баща му бе лишен от колесницата си, синът на Накула, Сутасома, му се притече на помощ, взимайки го на своята, откъдето Накула продължи да се сражава. След като изстреля много оръжия, които объркаха противника му, Накула пусна една островърха стрела, извита като полумесец. Тя уцели Читрасена в шията и отсече главата му. Принцът се наклони напред и падна от колесницата си като отсечено дърво.

Като видяха как Накула уби двамата синове на Карна, кауравските войници се оттеглиха. Шаля ги прегрупира. Той се сражаваше безстрашно, изправен срещу много пандавски воини. Водени от Крипа и Критаварма, Кауравите се втурнаха срещу Пандавите със силни викове. Посрещнаха ги строени в гъсти редици ескадрони, начело с Дхрищадюмна и Сатяки. Двете армии се сблъскаха с оглушителен грохот. Въздухът се изпълни с дим от пламтящите оръжия, пускани от могъщите воини на колесници, и се пропи с миризмата на кръв.

Проправяйки си път с бой сред гъстите пандавски редици, Шаля се приближаваше към Юдхищхира. Той го атакува с дъжд от стрели, но Юдхищхира ги спря със своите. Докато главните воини от двете армии се сражаваха един с друг, Юдхищхира и Шаля започнаха яростен двубой. Обменяха си стрели, които се сблъскваха във въздуха и сипеха искри. Наподобяващи Индра и Бали, сражаващи се за властта над вселената, двамата могъщи герои сякаш пускаха пламтящи мълнии от лъковете си.

С намерение да убие Шаля Юдхищхира внезапно изстреля една широкоглава стрела, която събори знамето на противника му. Разярен, Шаля го атакува с хиляди от своите безпогрешни стрели, които улучиха Юдхищхира във всяка част от тялото. Те напълно покриха царя на Пандавите заедно с конете, колесницата и колесничаря му. Братята на Юдхищхира му се притекоха на помощ и обсипаха с дългите си закалени остриета Шаля. Подкрепян от Крипа и Ашватхама, царят на Мадрас се хвърли в диво клане. Пандавите никога не го бяха виждали толкова освирепял. Стрелите му намираха слабите места на противниците, които падаха от колесниците си, зашеметени от неговата атака.

Шаля устояваше на съвместния щурм на Юдхищхира, Сатяки, Бхима и двамата синове на своята сестра Мадри. Дурьодхана пристигна да му помага заедно с Критаварма. Дълго време между могъщите герои, гневно търсещи начин да се унищожат взаимно, кипя ужасяваща схватка.

Междувременно оцелелите воини от армията на тригартите бяха обкръжили Арджуна. Пандава ги избиваше безжалостно и те крещяха от болка. Чувайки виковете им, Ашватхама се втурна да ги подкрепи. След като не бе успял в опитите си да убеди Дурьодхана да прекрати войната, той бе решил да се сражава докрай. Баща му и почти всичките му приятели бяха убити. Дори да бе сключен мир, нима бе останало нещо, за което си струва да се живее? Без да мисли за предупредителните думи на Вясадева, синът на Дрона нападна Арджуна с цялата си мощ. Забравяйки предишното приятелство, двамата се атакуваха един другиго като двойка побеснели бикове, опитващи се да се намушкат с рогата си. Небето се изпълни със стрелите им, а битката помежду им бе смайваща дори за небесните обитатели.

Взимайки надмощие, Арджуна уби четирите коня и колесничаря на противника си. Ашватхама остана непоклатим на неподвижната си колесница, продължавайки да отблъсква атаките на Пандава и да изстрелва стрелите си по пандавската армия, избивайки стотици воини.

Ненадейно Суратха, могъщ пандавски воин на колесница, нападна Ашватхама със страшен вик. Ашватхама скочи на земята с лък в ръка. Той постави остра стрела на тетивата и я опъна назад до ухото си. Изстреляна с цялата му мощ, стрелата прониза гърдите на Суратха, разкъсвайки сърцето му, и като излезе през гърба му, потъна в земята.

Ашватхама бързо се затича и скочи върху колесницата на убития си враг. Много други кауравски воини, водени от Шакуни и Улука, му се притекоха на помощ. Последва яростна битка между Арджуна и кауравските бойци, които бяха подкрепяни от многохилядна войска.

Недалеч от Ашватхама Шаля продължаваше да се сражава с неудържима сила. Вдъхновяван от мисли за славна победа — или пък смърт и издигане до райските сфери — той излизаше срещу всички пандавски герои. Никой не можеше да го помръдне, както бе застанал на колесницата си като изпепеляващо слънце. Стрелите му излитаха в неспирни потоци на всички страни. Хиляди смели пандавски воини загубиха своя живот в опитите си да се доближат до него в боя.

Помнейки обета си и думите на Кришна, Юдхищхира напредваше постепенно към Шаля. Застанал недалеч от Пандава, владетелят на Мадрас приличаше на Сатурн в близост до Луната. Двамата мъже тръбяха с раковините си, сътворявайки тътен, който разтърсваше атмосферата. Взирайки се един в друг с гневни очи, те извикваха предизвикателствата си, покривайки се взаимно с потоци от стрели. Ранени по целите тела, царете приличаха на обилно нацъфтели дървета киншука и шалмали.

Войниците, наблюдаващи битката, не можеха да преценят кой ще победи — дали Юдхищхира щеше да спечели земята, след като погубеше Шаля; или Шаля, след като е убил Пандава, щеше да подари земята на Дурьодхана.

Шаля изстрелваше стоманени стрели, които се впиваха в кожените предпазители за ръце на Юдхищхира и разбиха на две лъка му. Юдхищхира се завъртя в колесницата си и грабна друг лък, нанизвайки тетивата му, докато се обръщаше да се изправи отново срещу противника си. После изстреля няколко бързи стрели, с които уби четирите коня и колесничаря на Шаля, а след това покри и самия Шаля със стотици остриета, които го накараха да се олюлее в неподвижната си колесница. Ашватхама побърза да спаси ранения цар на Мадрас, взимайки го на своята колесница.

Само след миг Дурьодхана, който бе наблюдавал двубоя, заповяда да докарат друга колесница за Шаля. Качвайки се на нея, Шаля препусна към Юдхищхира, а големите железни колела на колесницата му кънтяха като гръмотевици. Пазен отстрани от други воини, той се втурна в потоците златопери стрели, които изстрелваше Юдхищхира. Бхима, Сатяки и близнаците също предизвикаха него и кауравските герои, които го подкрепяха.

Битката между Юдхищхира и Шаля бе като схватка между млади тигри в джунглата, борещи се за парче месо. Те се обикаляха и лавираха с бързина и изящество и опиянени от могъществото си, се раняваха един друг със стрелите си. Шаля атакуваше едновременно Юдхищхира и Бхима, разбивайки броните и на двамата. С добре насочени стрели той уби четирите коня на Юдхищхира, както и колесничаря му. След като зашемети царя и брат му, Шаля започна да избива пандавската войска.

Извън себе си от ярост, Бхима изстреля няколко дълги стрели, които убиха конете на Шаля и спряха устрема му. С други сто остри като бръснач стрели разкъса ризницата му. Шаля взе един лъскав стоманен меч и щит, украсен с хиляди звезди. Скачайки от колесницата си, той се втурна през полето към Юдхищхира като ястреб, нападащ жертвата си. Бхима внимателно се прицели и счупи меча на Шаля на две с една островърха стрела. С други двайсет разби на парчета щита му и ликуващ нададе бойния си вик. Останалите Пандави се зарадваха и надуха белите си раковини.

Като видяха, че Шаля бе лишен от бронята, оръжията и колесницата си, Кауравите бяха обхванати от страх. Изправен върху останалата си без коне колесница, Юдхищхира извади голямо златно копие. Дръжката му бе изработена от корал и цялото бе обсипано с перли. Пандава вдигна сияйното копие и се взря гневно в Шаля, сякаш го изпепеляваше с поглед. Изричайки мантри и хвърляйки копието с цялата си мощ, той извика: „Мъртъв си!“

Копието полетя срещу Шаля като падаща от небето звезда. Шаля извика и се опита да го улови, докато връхлиташе отгоре му, но то се плъзна между дланите му и го улучи в гърдите, минавайки безпрепятствено през тялото му, след което се заби в земята. Кръв бликна от устата, носа и ушите на Шаля. Той вдигна ръце и падна на земята като планински връх, разбит от мълния. Като съпругата, която става, за да прегърне съпруга си, земята сякаш се повдигна да го поеме, докато падаше. Този цар, който толкова дълго се бе наслаждавал на земята, накрая се отпусна върху нея и издъхна.

Юдхищхира и братята му нададоха триумфални викове, а Кауравите простенаха от болка и обезсърчени побягнаха от полесражението. Възползвайки се от надмощието си, пандавските войски нападнаха своите паднали духом противници.

По-малкият брат на Шаля атакува Юдхищхира, обстрелвайки го с поток островърхи стрели, които го пронизаха. Без да се страхува от атаката, Юдхищхира вдигна лъка си и отвърна с острите си като бръснач стрели, разсичайки лъка на нападателя си. С една стрела той събори флага му, а с друга отсече главата му. Следвайки пътя, поет от по-големия му брат, красивият принц падна от колесницата си на земята.

Дурьодхана видя всичко това и започна да губи надежда. Навсякъде около него войската му бягаше в ужас, оставяйки го сам да се сражава срещу Пандавите. Обхванат от дива ярост, той се биеше като обезумял до предела на силите си. Стрелите му летяха като пламтящи комети във всички посоки. Никой не можеше да го приближи, докато съвсем сам се противопоставяше на великите пандавски герои.

Виждайки как смело Дурьодхана удържа врага, Критаварма, Крипа и Ашватхама бързо му дойдоха на помощ. Четиримата кауравски воини спряха пандавската армия, както брегът удържа океана. В последен отчаян опит да спечелят битката за деня те напредваха към Юдхищхира, който все още стоеше на неподвижната си колесница. Като видяха това, Бхима, Сатяки, Дхрищадюмна и петимата синове на Драупади наобиколиха пандавския цар. Последва яростна битка между тях и четиримата Каурави, която изпълни небето с огнени стрели.

Армията на Шаля, мадраките, се впусна отново в боя с диви викове, крещейки: „Къде е Юдхищхира? Къде са Дхрищадюмна и Бхима? Ще ги убием начаса!“ Когато тези воини се хвърлиха в битката, бяха посрещнати с дъжд от стрели от страна на Пандавите. С разкъсани тела, разбити колесници и избити коне те загиваха с хиляди. Докато редиците смели воини биваха поваляни на земята, прииждащите се спъваха в тях и падаха отгоре им. Коне цвилеха, когато ездачите им ги дърпаха диво, опитвайки се да се измъкнат от схватката. Пламтящи стрели се сипеха от небето безспир. Здрави мускулести ръце и глави, украсени със златни шлемове, се търкаляха в пръстта с хиляди.

След като бе унищожил остатъка от армията на тригартите, както и планинските воини на Шакуни, Арджуна насочи стрелите си срещу мадраките. С безпогрешните си неустоими оръжия той скоро уби две хиляди слона заедно с ездачите им. Мадраките нададоха вик на ужас, когато Арджуна се вряза сред тях. Безмилостно убивани от Пандава и братята му, те се обърнаха в бяг, но единствено за да бъдат пресрещнати от други пандавски герои, и завикаха към Дурьодхана за закрила.

Дочувайки виковете им за помощ, Шакуни се приближи към Дурьодхана и каза: „Арджуна унищожи цялата ми дивизия воини. Сега избива и смелите мадраки. О, Царю, прегрупирай войската ни и им се притечи незабавно на помощ.“

Дурьодхана гледаше с празен поглед стария си вуйчо и отчаянието го завладяваше. Оставаше му едва нищожна част от армията му. Оцелелите бягаха. Бе пресипнал от викане, опитвайки се да ги върне в боя. Войната несъмнено не можеше да продължава още дълго. Дурьодхана се огледа наоколо сред опустошителната картина. Пандавските войски преследваха неговите бягащи войници с ликуващи викове. Едва шепа от най-смелите му воини — Крипа, Ашватхама и Критаварма — все още устояваха, подпомагани от по-малко от двайсет хиляди воини.

Принцът каза със задавен от сълзи глас: „О, вуйчо, постоянно чувам думите на Видура в ума си. В невежеството си аз пренебрегнах мъдрия му съвет. Погледни докъде ни доведе съдбата! Гордата ни някога армия е унищожена. Бхима и Арджуна избиха хората ни. Какво да направя? Не мога да се върна победен от тази война. Победа или смърт са единственият ми избор. Пазейки кшатрийския дълг като най-висш идеал в умовете си, нека се хвърлим в боя за последен път. Вложи всичките си сили, о, сине на Сувала. Може би все още е възможно да спечелим битката за деня.“

Заповядвайки на колесничарите си да пришпорят конете, двамата Каурави се втурнаха в схватката с войнствени викове. Но Пандавите ги очакваха. Сигурни в наближаващата си победа, те стояха непоклатими пред обезверените си врагове, изстрелвайки вълни от смъртоносни стрели. Дурьодхана гледаше в ужас как почти всичките му воини са избити.

Като видя, че Кауравите са вече победени, Кришна каза: „О, Дхананджая, войната приключи. Милиони воини загинаха и от двете страни. Сега силите ни надвишават тези на Кауравите. Всичко, което е нужно, за да ни осигури победа, е смъртта на Дурьодхана. Докато той не бъде убит, враждата няма да има край, защото той никога няма да признае поражение. О, Партха, опитай се да убиеш Дурьодхана и да сложиш край на този ужасен конфликт.“

Арджуна погледна Кришна, който — макар и ранен, — сияеше с великолепие, държейки юздите. „О, Мадхава, прав си. Злонамереният син на Дхритаращра ще се сражава до последния човек. Явно никой няма да остане жив. Бхима изби всички братя на Дурьодхана. Не се съмнявам, че следвайки клетвата си, ще убие и самия него. Ето го там Сушарма, старият ми враг. Часът му удари. О, Кешава, откарай колесницата ми при него.“

Арджуна посочи владетеля, който изстрелваше пламтящи стрели по пандавската войска. Кришна подкара конете и след мигове Арджуна вече стоеше срещу Сушарма, който бе подкрепян от четирима тригартски принца. Те незабавно атакуваха Пандава, обсипвайки го със стотици стрели. Движейки се с изящество и пъргавина, Арджуна се нахвърли върху принцовете, както гладен лъв връхлита кошути. С острите си като бръснач стрели той уби и четиримата, след което се обърна към Сушарма. Улучи монарха в гърдите с три мощни стрели, после уби конете му с още четири. С друга широкоглава стрела събори флага му. Накрая с дълга златна стрела, заредена с мантри, прониза Сушарма в сърцето.

Докато царят падаше от колесницата си, Арджуна атакува войската му. Недалеч Бхима викаше и въртеше боздугана си, препускайки към Дурьодхана. Каурава храбро излезе насреща му, изстрелвайки хиляди стрели, с които го удържа. Съвсем наблизо Сатяки се биеше с Критаварма, а Дхрищадюмна и близнаците се сражаваха срещу Крипа и Ашватхама.

Докато героите бяха заети в битката, Сахадева видя Шакуни да напада пандавската армия. Помнейки обета си, Пандава изостави боя си с Крипа и препусна срещу Шакуни, викайки предизвикателно. Когато Шакуни се обърна да го посрещне, Сахадева го обсипа със страховити стрели, летящи с бързината на вятъра. Той веднага разби лъка на Шакуни и счупи знамето му. Невъзмутим, Шакуни взе друг лък и отвърна енергично, обстрелвайки противника си с порой от могъщи стрели.

Сахадева умело се отбраняваше от атаката на Шакуни и му отвърна с шейсет стрели, които го пронизаха във всяка част от тялото. След това изстреля още осемдесет, които накараха Шакуни да се олюлее на терасата на своята колесница, а лъкът изхвърча от ръката му.

Виждайки участта на баща си, Улука се втурна срещу Сахадева и го атакува с много островърхи стрели. Сахадева мигновено се обърна с лице към него, изстрелвайки сърпоглава стрела, която изсвистя във въздуха и обезглави Улука. Силният воин падна от колесницата си, главата му се търкулна настрани с широко отворени очи и блестящи в прахта обеци.

Шакуни простена и сълзи потекоха от очите му. Той си спомни мъдрите думи на Видура. Още от самото начало бе неразумно да се подхранва враждебност срещу Пандавите. Владетелят на Сувала размисляше тъжно върху живота си, отбранявайки се от атаката на Сахадева. Първоначалният му гняв към Бхишма, че бе дал сестра му на слепия Дхритаращра, отдавна бе забравен. След като се бе сприятелил с Дурьодхана, той се бе оплел във все повече и повече коварни интриги и действия, макар в сърцето си да знаеше, че някой ден всичко това ще има страховити последици. Въпреки това бе оставил завистта и привързаността да го тласкат. Бе пренебрегвал справедливостта, надявайки се с коварствата си да успее някак да убие Пандавите. Сега бе изправен пред резултатите. Огънят на пандавския гняв се бе разгорял в пожар. Цялата му армия — и собственият му син — бяха избити пред очите му.

Помнейки задълженията си на воин, Шакуни гневно се взря в Сахадева. Може би щеше да може поне да отмъсти за смъртта на сина си, преди самият той да умре. Шакуни вдигна лъка си и постави на тетивата една страшна на вид стрела, но преди да успее да я изстреля, Сахадева разби лъка му с три островърхи стрели.

Като извика от гняв, Шакуни взе един ятаган и го хвърли по врага си. Сахадева на мига строши въртящото се острие на парчета, преди да го е достигнало. Докато той стреляше по ятагана, Шакуни хвърли страховит боздуган, който полетя с гръмовен звук. Сахадева го улучи със сноп стрели, разбивайки го на парчета. Тогава Шакуни хвърли копие, което Пандава също отби.

Като видя, че оръжията му падат безполезни на земята като надеждите на порочен човек, Шакуни се уплаши и обезсърчен побягна от боя. Помнейки клетвата си да го убие, Сахадева се впусна да го преследва, като му крещеше да се обърне и да се сражава, но Шакуни не искаше да чуе.

Настигайки го, Сахадева извика: „Защо изоставяш дълга си, безумецо? Спомняш ли си как се наслаждаваше в събранието на Куру? Ти и порочният Дурьодхана сте единствените все още живи сред онези, които ни се надсмиваха и оскърбиха нашата царица, но това няма да е задълго. Сега ще получиш резултатите от злите си дела. Обърни се срещу мен и се бий! Ще ти отрежа главата, както се откъсва зрял плод.“

Предизвикван от Сахадева, Шакуни спря колесницата си и се обърна да се сражава. Взе копие, украсено със злато и скъпоценности, но то бе разбито на парчета, още докато го вдигаше над рамото си. Сахадева изстреля две стрели с остриета като бръснач, които откъснаха ръцете на Шакуни. После с друга блестяща стрела той отсече и главата му.

Докато Шакуни падаше с избликваща от шията кръв, Кауравите изстенаха. Дурьодхана нададе вик и изпусна лъка си. Всички останали наоколо му воини захвърлиха оръжията си уплашени. Останаха съвсем малко кауравски войници, заобиколени от пандавската войска. Без да могат да избягат, те продължиха да се сражават, но скоро бяха избити.

Като видя, че остава сам, Дурьодхана се обърна и побягна от полесражението. Скачайки от колесницата си, той се затича към близката гора, докато стигна широко езеро. Объркан, желаейки да спаси живота си, той се скри във водите му. Когато влезе в езерото, задържайки дъха в тялото си с йогическата си мощ, кауравският принц използва мистичните си сили да втвърди водата около себе си.

След като Дурьодхана избяга, на бойното поле останаха само Крипа, Ашватхама и Критаварма. Тъй като водачът им беше изчезнал, те също решиха да напуснат полесражението, препускайки надалеч. По пътя си срещнаха Вясадева. Мъдрецът им каза къде да намерят Дурьодхана, а после изчезна. Тримата воини приближиха към езерото и недалеч видяха горната дреха на Дурьодхана. Осъзнавайки, че той е потънал във водата, те коленичиха на брега и заплакаха: „Уви! Царят не е знаел, че ние сме още живи. Скрил се е от отчаяние в езерото, без да знае, че не всичко е изгубено.“

Те бавно се изправиха на крака и отидоха при колесниците си с решението да се върнат в лагера на Куру. Стигайки до предния пост, видяха стражите, потънали в скръб. Тримата мъже преминаха през лагера, където навсякъде видяха подобна картина. Чуха силния плач на дворцовите дами откъм шатрите. Жените излизаха, съпровождани от охраната си, и се качваха на колесниците, готови да поемат към града. С разбъркани дрехи, с разплетени коси и със захвърлени накити те бяха тъжна гледка. Хората тръгваха към Хастинапура, неспособни да останат повече в изоставения лагер. Те се лутаха насам-натам в суматохата на заминаването, боейки се, че Пандавите могат да дойдат всеки миг и да ги избият.

Тримата воини не можеха да изтърпят печалната атмосфера и се върнаха на мястото, където се криеше Дурьодхана. Крипа застана на брега на езерото и високо извика: „О, Царю, излез и се изправи срещу враговете си! Ела да видиш как хората ти се поддават на скръбта в твое отсъствие. Пандавите препускат из полесражението и те търсят. Войските им са унищожени. Бий се с тях и си извоювай властта над земята или убит се издигни в райската обител. Защо стоиш тук? Ашватхама, Критаварма и аз сме дошли да ти помогнем. Несъмнено ще победиш, продължиш ли битката!“

Седнал на дъното на езерото, Дурьодхана чу Крипа и извика в отговор: „Какво щастие, че сте оцелели, о, най-велики сред героите! Оставете ме само да отпочина тук за малко, пък после отново ще продължа войната, не се съмнявайте в това. Вие също сте изтощени и се нуждаете от почивка. Отпочинали и освежени, ще се върнем в битката. О, силноръки герои, вие сте доблестни и предаността ви към мен е голяма, но сега не е моментът да проявявате храбростта си. Нека отпочинем тази нощ. На сутринта ще изляза заедно с вас на бой. Недейте да се съмнявате.“

Ашватхама отговори: „Царю, излез, за да се увенчаеш с успех. Още можем да победим враговете си. Кълна се във всичките си благочестиви дела, във всичките си приношения и в самата истина, че ще избия оставащите Пандави. Заклевам се: ако тази нощ измине, без да съм ги убил, нека никога повече не се радвам на щастието да извършвам жертвоприношения — радост, на която се наслаждават всички праведни хора. О, Царю, няма да развържа ризницата си, докато те не бъдат убити. Можеш да си сигурен в това.“

Докато Ашватхама викаше към Дурьодхана, край езерото наближиха няколко ловци. Изтощени от цял ден ловуване, те искаха да утолят жаждата си, но като видяха тримата могъщи кшатрии, се скриха в храсталака и се заслушаха. Тогава разбраха, че Дурьодхана се крие в езерото. Незабелязани от тримата кшатрии, те чуха как воините безуспешно се опитват да го убедят да излезе от езерото и да се върне в боя.

Ловците бяха наблюдавали цялата битка между земните кшатрии. Знаеха, че Пандавите ще ги възнаградят богато, ако им съобщят къде се намира Дурьодхана. Като се изправиха тихо, те се отдалечиха и се втурнаха към лагера на Пандавите направо при Юдхищхира.

27.
Битката на Бхима с Дурьодхана

Пандавите се завърнаха в лагера си, след като безуспешно бяха търсили Дурьодхана. Като влязоха в шатрата на Юдхищхира, те разпратиха войници да претърсят отново бойното поле. Докато седяха, очаквайки новини, стражите въведоха ловците. Падайки в нозете на Юдхищхира, те му разказаха всичко видяно и чуто. Юдхищхира се изправи усмихнат. Той незабавно раздаде на ловците многобройни богатства и след като ги отпрати, отиде заедно с братята си при езерото, което носеше името Двайпаяна. Всички пандавски воини тръгнаха с тях с викове: „Открихме Дурьодхана! Нека приключим битката с него веднъж завинаги!“

Тримата оцелели Каурави, които все още продължаваха да убеждават Дурьодхана да излезе, чуха приближаващите Пандави и извикаха на принца: „Пандавите идват насам горди и победоносни. Ние тръгваме.“

Тримата мъже се качиха на конете и препуснаха към гората точно преди Пандавите да пристигнат. Водите на езерото изглеждаха съвършено неподвижни от мистичната сила на Дурьодхана. Виждайки тази необикновена гледка, Пандавите разбраха, че Дурьодхана се крие като страхливец под водата. Юдхищхира се обърна към Кришна: „Виж как този измамник прилага силата на илюзията, за да се измъкне от поражението, но вече няма как да избяга от мен. Дори самият Индра да застане на негова страна, днес той ще умре.“

Кришна кимна: „Със собствената си мистична мощ, Царю, унищожи тази магия на Дурьодхана. Онзи, който си служи с илюзия, трябва да бъде погубен посредством илюзия. Това е истината. Със силата на илюзията боговете са убили толкова много дайти и данави, владеещи мистични сили. Затова действай така, че по най-бързия начин този зъл човек да бъде постигнат от справедливата си участ.“

Юдхищхира извика на Дурьодхана: „Защо си използвал мистичната си сила да промениш езерото, принце, и се криеш под водите му? Как така сега искаш да спасиш собствения си живот, след като си причинил смъртта на братята и приятелите си, както и на милиони кшатрии? Излез и се бий! Къде е честта ти? Във всички събрания те описват като герой, но на мен ми се струва, че тези разкази са лъжи. Ти не си нищо повече от страхливец! Само се виж как си се скрил от нас, за да спасиш живота си. Порочни безумецо, излез и посрещни последиците от всичките си коварни дела. Не се крий тук като страхливец! Героите никога не бягат от битката. Те предпочитат смъртта пред позора. Излез на бой! Или владей земята, след като си спечелил победа, или заспи на голата пръст, убит от нас!“

Застанал на брега на езерото заедно с братята си и Кришна, с всички оцелели пандавски воини, изправени зад него, Юдхищхира очакваше отговора на Дурьодхана. Той се огледа около себе си. Широкото езеро даряваше отдих от жегата и прахта на полесражението. Разположено сред прохладна горска поляна, то бе засенено от високи дървета с пъстроцветно нацъфтели клони, висящи над водите му. Разнообразните водни птици в клоните бяха озадачени от настъпилата промяна на езерото. От лекия вятър листата потрепваха, изпълвайки атмосферата с успокоително шумолене, придружено от мелодичните подвиквания на птиците. Пандавите се почувстваха освежени само от гледката на тази живописна картина, обител на много йоги и аскети.

Като помълча за кратко, Дурьодхана извика в отговор: „Нищо чудно няма, Царю, че страхът обзема всички живи същества, но не съм влязъл в това езеро от страх. Лишен от армията си, останал сам в боя, аз съм уморен. Затова потърсих подслона му, за да отпочина. О, сине на Кунти, вие също трябва да починете. Като му дойде времето, ще се сражавам с всички ви.“

Юдхищхира се засмя: „О, Дурьодхана, достатъчно почивахме. Настъпи мигът на последната ни битка. Излез и сложи край на войната или като ни убиеш, или като умреш от геройска смърт.“

Все още тъгувайки за смъртта на Карна, Шакуни и всичките си братя, Дурьодхана отговори с болка в гласа: „О, потомъко на династията Куру, вече не желая да управлявам земята, лишен от своите приятели и близки. Всички онези, заради които жадувах за власт, сега лежат мъртви. Подарявам ти тази опустяла земя. Макар че ми се ще да те победя и да сломя гордостта ти, дори желанието ми да се сражавам ме напусна, като си мисля за Дрона и Карна и за нашия дядо Бхишма. Смятам да отида в горите, облечен в еленови кожи, и да заживея като аскет. Върви, Царю, и властвай над тази земя, останала без монарси, воини и богатства. Пък аз ще си остана тук.“

В думите на Дурьодхана се прокрадваше нотка на сарказъм, която не убягна на Юдхищхира. Губейки търпение, той отговори: „Стига си говорил безсмислици, Дурьодхана. Не изпитвам съчувствие към теб. Именно заради твоята алчност загинаха всички. Няма да приема земята като подарък, защото не такъв е дългът на кшатриите. Нито пък ти си в позицията да ми поднасяш подобен дар. Вече си изгубил всичко.“

Юдхищхира се усмихна на братята си и продължи: „Защо не направи това предложение, когато Кришна те помоли? Как така ти, който навремето ми отказа земя дори колкото да забия върха на една игла в нея, сега искаш да ми я подариш цялата? Тя не е твоя, за да я подаряваш. Нито някога ти е принадлежала. Излез и си я спечели или пък иди в райските селения, убит от нас. За всичките си грехове спрямо нас и невинната Драупади заслужаваш да умреш от ръцете ни. Няма да те пощадя.“

Тогава и другите Пандави започнаха да крещят на Дурьодхана да излезе от езерото, упреквайки го отново и отново с гневни думи. Всички останали воини нададоха бойните си викове и размахаха оръжия.

Като чу тази глъч и размисли над думите на Юдхищхира, Дурьодхана започна да се гневи. Той реши да се бие, но каза с колебание: „О, Пандави, вие имате съюзници, колесници и животни, а аз съм сам и лишен от колесница. Как бих могъл да изляза срещу всички ви? Това не ми се струва честно, нито съответстващо на кшатрийските закони. Обещайте ми, че ще се сражавам срещу вас един по един, и тогава ще изляза. Не се боя от никой! Както изгряващото слънце скрива сиянието на звездите, така и аз ще се появя и ще ви унищожа. Днес ще се освободя от дълга, който нося към всички избити воини.“

Пандавите завикаха ликуващо, чувайки тези смели думи. Юдхищхира отговори: „Слава Богу, че си спомни дълга си, о, силноръки! Слава Богу, че обърна ума си към битката! Избери един от нас за двубой, както и оръжието за двубоя. Уверявам те, че ако спечелиш победа, ще станеш цар. В противен случай, убит от нас, ще отидеш в райските сфери!“

Дурьодхана се усмихна в дълбините на езерото. Той хвана с ръка лежащия край него боздуган и каза: „О, смели воини, след като ми давате възможността да предпочета оръжие, тогава избирам боздугана, който стискам в ръката си. Нека онзи от вас, който се смята равен на мен, излезе насреща ми в бой. Ще се сражавам сам и пеш, въоръжен единствено с боздугана си. Без съмнение ще избия всички ви един по един. Дори Индра не може да ми се противопостави, когато стоя с боздугана си в ръка.“

„Ще видим. Излез и бъди мъж. Смъртта те очаква. Сражавай се с каквото оръжие искаш. Няма как да избегнеш смъртта.“

Неспособен да търпи повече предизвикателните думи на Юдхищхира, Дурьодхана се надигна от водите. Пандавите видяха как езерото се развълнува, когато той се изправи от дъното. Излизайки от водата с боздуган на рамо, той приличаше на планински хребет, издигнал се от океана.

Пандавите и придружителите им се запрегръщаха едни други и завикаха от радост, като видяха Дурьодхана да излиза. Сега най-после войната щеше да приключи. Воините размахаха оръжия и надуха раковините си.

Дурьодхана изгледа свирепо враговете си, оскърбен от радостните им възгласи, като хапеше устни и дишаше тежко. Застанал на брега на езерото със стичаща се по тялото вода, той се огледа и гласът му прогърмя: „Ще си получите последиците от всички тези обиди! Ще ви избия до един и ще ви изпратя в царството на Ямараджа!“

Докато говореше, той свали боздугана от рамото си и го удари в земята, карайки я да потрепери. После се втренчи с гняв в Юдхищхира и каза: „Ето ме, о, потомъко на Куру. Спази обещанието си и ми осигури двубой с един от вас. Притежавам само боздугана си. Нека насреща ми излезе противник, който ще се сражава при равни условия. Ти ще бъдеш съдник на двубоя, тъй като имаш качествата да отсъждаш правилното и грешното.“

Дурьодхана хвърли поглед към Бхима, който отговори на погледа му с неприкрита ненавист. И двамата знаеха, че последната битка ще бъде помежду им. Бхима стоеше с боздуган в ръка, мислейки за обета си да убие Каурава. Копнееше да предизвика Дурьодхана веднага и да стовари боздугана си върху него, но се овладя, изчаквайки заповедта на Юдхищхира.

Юдхищхира се усмихна горчиво на молбата на Дурьодхана той да бъде съдник на двубоя. Интелигентният Пандава знаеше какво има предвид Дурьодхана. Клетвата на Бхима бе да разтроши бедрата му, а в битката с боздугани ударите под кръста бяха забранени. Но Каурава бе получил твърде много предупреждения. Бхима ясно бе изразил намеренията си. Той искаше да накаже Дурьодхана за отдавна извършеното престъпление спрямо Драупади — щеше да смаже бедрото, което принцът безсрамно бе разголил пред нея в залата за събрания. Нямаше грях в извършването на подобно наказание.

Разгневен от спомена за играта на зарове, Юдхищхира отговори сурово: „А защо не помисли за правилното и грешното, когато ти и съюзниците ти убивахте Абхиманю, Дурьодхана? Без съмнение кшатрийският дълг е тежък и безмилостен. Как иначе бихте убили това дете по такъв нечестен начин? Защо сега искаш от нас да се сражаваме с теб един по един? В нещастията си хората са склонни да забравят за добродетелта и за последиците от постъпките си. Аз обаче ще ти дам честна възможност. Избери когото искаш от нас за противник. Успееш ли да го победиш, ще бъдеш цар. Ако ли не, отивай в райската обител!“

Кришна погледна въпросително Юдхищхира. Какво му бе хрумнало? Дурьодхана беше прославен из целия свят с уменията си в боя с боздуган. Самият Баларама, несравнимият майстор на боздугана, бе казал, че Дурьодхана е най-добрият му ученик. Бхима вероятно можеше да го победи, но с големи усилия. А ако Дурьодхана си избереше друг противник, тогава кой знае какъв щеше да бъде изходът? Юдхищхира отново бе заложил всичко на едно-единствено хвърляне на зара.

Дурьодхана се разсмя и пристъпи напред. Пандавските войници му донесоха броня, която той бързо си сложи и сияейки от радост, каза на Юдхищхира: „О, Юдхищхира, бих се сражавал с когото и да било от братята ти. Каква изобщо е разликата? Нима някой може да се сравнява с моята сила? Ще ви избия един след друг. Няма такъв сред вас, който да излезе насреща ми в честен двубой. Не ми подобава открито да възхвалявам собственото си геройство, но говоря истината. Само след час ще видите думите ми да се сбъдват. Нека онзи, който ще се сражава с мен, да взима боздугана си!“

Гордостта на Дурьодхана не му позволяваше да избере лесен противник. Усещаше се сигурен, че не може да бъде победен, независимо кой ще излезе насреща му. Не се боеше дори от Бхима и силната му ненавист към този Пандава го караше да се надява, че именно него ще изберат за двубоя. Най-вероятно щеше да е така. Кого другиго биха могли да посочат Пандавите? В очакване на този ден Дурьодхана бе прекарвал безкрайни часове в Хастинапура, тренирайки срещу едно желязно изображение на Бхима. Сега щеше да може да упражни силите си срещу самия него.

Докато Дурьодхана говореше, Кришна се приближи към Юдхищхира и тихо му каза: „Царю, даваш прибързани обещания. Какво ще стане, ако Дурьодхана реши да се бие с теб, с Арджуна или близнаците? Единствен Бхима може да му се противопостави с боздугана си, но дори в този случай резултатът не е сигурен. Макар силата на Бхима да е по-голяма, Дурьодхана е по-ловък, а ловкостта обикновено побеждава силата. Мисля, че ти допусна грешка. Кой друг освен теб би отстъпил царството, спечелено след такава тежка война, на единствения си оцелял враг? Явно на синовете на Кунти не им е отредено да царуват, Юдхищхира!“

Застанал край брат си, Бхима чу думите на Кришна и каза: „О, Мадхава, не се безпокой. Аз ще сложа край на тази война. Победата на Юдхищхира е сигурна, щом този нещастник Дурьодхана се изправи насреща ми в боя. Разрешете ми да се сражавам с него. Боздуганът ми е по-мощен от неговия, не ми липсва и ловкост. Не само с Дурьодхана — въоръжен с боздугана си, бих могъл да се бия дори срещу боговете, предвождани от Индра!“

Кришна погледна одобрително Бхима и отговори: „Осланяйки се на теб, о, силноръки, Юдхищхира несъмнено ще възвърне царството си. Ти уби всички братя на Дурьодхана и много от воините му. Време е да убиеш и самия него. Изпълни обета си, но се бий внимателно. Той е силен с боздугана.“

Бхима се изсмя подигравателно и пристъпи към Дурьодхана с боздуган на рамо. Братята му извикаха с възхита, когато той глухо каза: „Аз ще се осмеля да се сражавам с този най-безочлив грешник. Той няма да може да ме победи. Ще излея отровата, която изгаря сърцето ми от толкова много години. Днес, скъпи братко, ще извадя камата, така отдавна забита в сърцето ти. О, праведни, ще възстановя славата ти. Днес Дурьодхана ще напусне живота, благоденствието и царството си. Днес, чувайки за гибелта на сина си, Дхритаращра ще си спомни всичките си грехове към нас.“

Бхима изрева и размаха боздугана си, стоварвайки го на земята с такава сила, че тя потрепери. Дурьодхана не можа да понесе предизвикателството и тръгна със стиснати юмруци към Бхима, впил очи в него, а той отвърна на змийския му поглед. Приличаха на лъв и слон, изправили се един срещу друг в гората.

Втренчен в горящите очи на Дурьодхана, Бхима продължи: „Помниш ли как обиждаше Драупади, грешнико, и как измами праведния цар Юдхищхира? Сега ще получиш резултата от постъпките си и от всички останали злини, които ни причини. По твоя вина сега Бхишма лежи повален на полето, а Дрона загина, както и толкова много други храбри герои. Всичките ти братя са мъртви, включително и онзи презрян негодник, който скубеше осветените коси на Драупади. Сега и ти ще ги последваш. Днес гордостта ти ще бъде сразена, заедно с надеждите ти за световно господство. Приготви се да платиш за злодеянията си.“

Дурьодхана се усмихна презрително: „Каква е ползата от дръзките ти думи? Ще охладя желанието ти за битки. Защо ме подценяваш? Я виж боздугана ми, подобен на хималайски хребет. Дори Пурандара, господарят на небесата, не може да ме победи в честен двубой. Кого го интересуват тъй наречените ми злодеяния? Какво можеш да ми направиш ти или който и да било друг? Силата ми е голяма и ти вече достатъчно пострада от нея, дори стана готвач в кухнята на Вирата, а Арджуна беше евнух. Избих почти всичките ви съюзници, сега е твой ред да умреш.“

Бхима беше готов. Той сякаш цял пламтеше, докато се взираше в Дурьодхана. Спомняйки си неговата клетва, Каурава каза: „Недей да печелиш победа с нечестни средства, Бхима, защото това ще те лиши от доброто ти име. Сражавай се почтено с цялата си сила. Тогава, победен от мен, ще се сдобиеш с вечна слава.“

Кришна предложи смъртоносният двубой да се проведе на брега на езерото Самантапанчака, свято място, създадено от Парашурама. Воините се съгласиха и поеха натам. Докато преминаваха през бойното поле, пристигна Баларама, който се завръщаше от своето поклонническо пътуване. Юдхищхира и братята му го приветстваха с обич. Кришна му се поклони и докосна нозете му с думите: „Бъди свидетел на уменията на своите двама ученици, о, Рама. Тъкмо са тръгнали към Самантапанчака да се сражават.“

Белоликият Баларама приличаше на пълната луна, изгряла над полесражението. Облечен в лазурносини дрехи и украсен със златни накити, с гирлянд от алени лотоси на гърдите, той радостно прегърна Бхима и Дурьодхана, всеки от които му поднесе почитанията си.

След като разпита за благополучието на всички царе и кшатрии и чу, че почти до един бяха мъртви, Баларама каза: „Аз вече узнах вестите за войната от Нарада, който ми каза, че ще се състои и двубоят между тези двама герои, затова дойдох тук. Преди няколко седмици тръгнах на път, решен да не подкрепям никоя от страните. Не съм променил решението си. Ще наблюдавам двубоя с безпристрастно сърце.“

Баларама тръгна с воините, които вървяха пеша към недалечното езеро Самантапанчака. Бхима и Дурьодхана — и двамата дишайки тежко — крачеха гневно един до друг, вторачили погледи напред, с боздугани на раменете.

Достигайки езерото Самантапанчака, което Парашурама бе изкопал и бе напълнил с кръвта на убитите воини, бойците оформиха кръг върху равния песъчлив бряг. Бхима и Дурьодхана се изправиха лице в лице в центъра. Те се предизвикваха един друг с груби думи, ревейки от ярост. И двамата бяха радостни от мисълта за двубоя, като всеки се надяваше на бърза победа. Докато си разменяха обиди и размахваха в готовност боздуганите си, двамата приличаха на източните и западните облаци, сблъскващи се в небето със страховит грохот.

Точно преди началото на битката започнаха ужасяващи поличби. Повя зловещ вятър, от небето се изсипа дъжд от прах. В безоблачния ден протътнаха гръмотевици. Заваляха метеори, тъмен кръг закри слънцето. Завиха чакали, запищяха лешояди и гарвани. Сякаш от нищото се надигаха и затихваха силни гласове в плашеща какофония.

Без да обръщат внимание на знаменията, двамата разгневени воини се втурнаха един срещу друг с високо вдигнати боздугани. Срещнаха се като два освирепели бика, вплели рогата си. Боздуганите им се сблъскаха с оглушителен трясък, сипейки дъжд от искри. Насърчавани от гледащите отстрани воини, те демонстрираха гъвкави движения, размахваха оръжията си и се въртяха около себе си, докато се сражаваха.

Разгневени, Бхима и Дурьодхана се втурнаха един срещу друг с високо вдигнати боздугани.

Боговете, гандхарвите и ришите се събраха да гледат двубоя. Небесните създания се дивяха на бързината и ловкостта на двамата воини, търсещи слабите места на противника. Дълго време никой не успяваше да пробие защитата на другия и боздуганите им се сблъскваха отново и отново с грохота на гръмотевици.

С напредването на боя обаче двамата започнаха да си нанасят страшни удари по ръцете и раменете. Ударен жестоко от противника си, всеки залиташе назад, а после бързо се съвземаше, отвръщайки с бързи удари по незащитения си враг. И двамата бяха запознати с всяко движение и проявяваха до съвършенство уменията си за удивление на наблюдаващите. Всеки, който гледаше двубоя, бе смаян и викаше от възхищение, докато двамата воини се сражаваха.

Летящият боздуган на Бхима наподобяваше жезъла на Ямараджа, вдигнат за унищожение на всички създания. Той се стоварваше върху Дурьодхана със свистенето на връхлитащ ураган. Каурава се движеше със смайваща лекота, избягвайки ударите на Бхима, като ги отбиваше с невероятна бързина. Собственият му боздуган се носеше с такава скорост, че хвърляше огнени искри във въздуха. Поради превъзхождащите си умения Дурьодхана започна да взима надмощие над Бхима, като постоянно му нанасяше яростни, смазващи удари.

Макар и удрян отново и отново, Бхима оставаше на крака и изглеждаше непоклатим. Достигнал връхната точка на гнева, той се опитваше да отвръща на ударите на противника си с железния си боздуган, люлеейки го с такава бързина, че не можеше да бъде проследен. Но Дурьодхана ловко го объркваше, като скачаше високо и отбягваше ударите му. Въртеше се във въздуха, премяташе се в салта, изплъзвайки се от боздугана на Бхима и падайки отново на земята със смях, стоварваше своя с пълна сила върху главата му. Макар и удрян с такава ярост, Бхима не трепваше, предизвиквайки във всички присъстващи викове на изумление.

Дурьодхана сякаш танцуваше по бойната арена, а боздуганът му неспирно се въртеше наоколо му, защитавайки го от всички страни. Атаките на Бхима до една се оказваха осуетени, а Дурьодхана незабавно контраатакуваше с ответни тежки удари. Баларама аплодираше ловкостта му, но Пандавите и съюзниците им се чувстваха все по-обезсърчени, гледайки как Бхима понася ударите на кауравския принц.

Бхима беше разгневен от объркващите тактики на Дурьодхана. След като за пореден път бе ударен от боздугана на Каурава, той отстъпи няколко крачки назад, а после внезапно се завъртя, размахвайки боздугана си на височината на кръста. Като го отпусна, Пандава го залюля на дългата му примка и той полетя във въздуха. Дурьодхана бе улучен отстрани и се свлече на колене от болка. Пандавите извикаха ликуващо, но неспособен да понесе вика им и неуязвим от силата на погледа на майка си, Дурьодхана веднага се изправи на крака, пренебрегвайки болката. Ревейки от ярост, той се спусна към Бхима и с едно рязко движение го удари в челото.

Бхима остана невредим, само кръв бликна от челото му като течността, процеждаща се от слепоочията на мъжки слон. Дурьодхана бе поразен от гледката на непоклатимия си враг. Той отстъпи крачка назад, а Бхима се възползва от възможността и го удари силно по рамото. Дурьодхана рухна на земята като изкоренен дъб и остана да лежи няколко мига в безсъзнание, докато Пандавите ревяха и размахваха оръжията си.

Бхима изчака замаяния си противник да дойде на себе си. Той бе силно изненадан, че подобен удар, способен да разбие дори планинска канара, не го бе убил веднага. Само след минута Дурьодхана отново бе на крака невредим. Очите му блеснаха злорадо, виждайки смайването на Бхима. Аскетичната сила на царицата наистина беше безценна. Дурьодхана гръмогласно се разсмя, а после внезапно се хвърли напред. Избягвайки размахания боздуган на Бхима, Каурава се завъртя в пълен кръг и го удари право в гърдите. Ризницата на Бхима се разкъса и той политна назад, падайки на земята с глух звук. В страхопочитание небесните създания поръсиха дъжд от уханни цветя върху биещите се.

Безпокойство обхвана сърцата на Пандавите, като видяха Бхима, лежащ на земята, но след няколко мига той се изправи и избърсвайки кръвта от лицето си, втренчи в Дурьодхана кървясалите си очи. Двамата мъже се обикаляха внимателно, търсейки възможност да атакуват.

Докато ги наблюдаваше, Арджуна тихо каза на Кришна: „Кой според теб превъзхожда другия в този двубой, о, Джанардана? Какви са преимуществата на всеки един?“

Самият той — съвършен боец с боздуган, Арджуна се тревожеше за Бхима. Бе забелязал освен това очевидната неуязвимост на Дурьодхана и не виждаше как Бхима би могъл да го победи. Явно бе, че Каурава взима надмощие. Но Кришна, който бе спасявал Арджуна от много подобни ситуации, несъмнено щеше да знае какво да се направи.

Кришна отговори с лека усмивка: „И двамата са получили еднакво обучение. Бхима е по-силен, но ловкостта на Дурьодхана е по-голяма, пък и се е упражнявал повече. Освен това е благословен с аскетичната мощ на своята майка, което прави двубоя неравен. Бхима не може да спечели по честен път, но прибегне ли към непочтени тактики, ще победи. Измамата е приемлива в битка срещу нечестен противник. Дори Индра е използвал измама, за да срази могъщите демони Вирочана и Вритра.“

Наблюдавайки как двамата воини се нахвърлят един върху друг, Кришна напомни на Арджуна клетвата на Бхима да разтроши бедрото на Дурьодхана — обет, който по-късно бе подкрепен от проклятието на Майтрея. Той даде ясно да се разбере, че това е единственият начин Бхима да спечели победа.

„Пандавите отново бяха поставени в рискована ситуация от Юдхищхира — продължи Кришна. — Мъдрият Шукра казва, че човек трябва винаги да се бои от оцелелите от разгромена армия, които се съвземат и се завръщат в боя, тъй като те се сражават с отчаяна решителност. Дурьодхана изгуби всичко и бе готов да отиде в горите. Юдхищхира не биваше да го предизвиква. Сега на Бхима със сигурност ще му се наложи да си послужи с непочтени средства в боя, иначе царството отново ще бъде изгубено.“

Кришна знаеше, че Бхима се опитва да победи Дурьодхана по честен начин, преди да изпълни обета си да счупи бедрото на принца. Арджуна разбра скрития смисъл в думите на Кришна и като улови погледа на Бхима, удари се по бедрото. Бхима леко кимна, че е разбрал. Това явно беше послание от Кришна. Той не бе искал да удря Дурьодхана под кръста, докато не го победи, но явно нямаше друг начин. Каурава се биеше с демонична ярост, проявявайки съвършени умения и ловкост, без да показва и следа от умора. Не изглеждаше възможно да бъде и наранен, независимо колко силно бе удрян. Съветът на Кришна бе единствената възможност.

Бхима започна да се движи бързо пред врага си, демонстрирайки всевъзможни ловки движения, за да го обърка. Дурьодхана на свой ред показа всички техники, описани в древните книги по бойно изкуство. Двамата мъже се сблъскваха ожесточено, боздуганите им се удряха със страшен грохот сред дъжд от искри и жупел, оглушаващ за момент наблюдаващите. Биеха се като двама млади тигри, от лицата им се лееше пот, кръв се стичаше от телата им.

Като отново се разделиха, те постояха за няколко мига, подпирайки се на боздуганите си да си поемат дъх. След това пак се нахвърлиха един срещу друг със силни викове. И двамата бяха разбили броните на противника и сега се сражаваха само с по един плат около слабините. Силните им мускулести тела лъщяха под лъчите на късното следобедно слънце, докато се завъртаха, нападаха и отскачаха.

Отстъпвайки назад, сякаш да избегне боздугана на Дурьодхана, Бхима внезапно хвърли оръжието си по него, стискайки клупа му. Дурьодхана бе очаквал удара и го избягна. След това удари отстрани незащитения с протегнати напред ръце Бхима. Пандава отскочи настрани и, без да даде никакъв израз на болка, издърпа обратно боздугана си. Дурьодхана не разбра, че в този момент противникът му бе уязвим. От предпазливост той не го удари отново.

Като си пое дъх, за да дойде на себе си, Бхима присви очи и се втурна напред. Разлюля боздугана си и както очакваше, Дурьодхана подскочи нагоре в движението, известно като авастхана. Бхима внезапно спря пред него и замахна с боздугана си в рязка арка на височината на гърдите. Когато Каурава падаше на земята, ударът го улучи с цялата сила на замаха на Бхима точно през слабините. Боздуганът на Бхима, за който бяха нужни трима силни воини само да го повдигнат, разтроши бедрата на Дурьодхана като мълния, поваляща две големи дървета.

Земята потрепери, когато Дурьодхана падна с вик и остана да лежи в прахта, гърчейки се от болка. Очевидно бе, че това бе краят на двубоя. Всички пандавски воини изреваха ликуващо. Юдхищхира прегърна братята си, а Кришна приветстваше Бхима.

Атмосферата отново се изпълни със странни знамения. Порои прах и кости се изсипаха от небето. Задуха поривист вятър, плашещи звуци протътнаха из земните недра. В небето прозвучаха страшни ревове на ракшаси, якши и данави. Мрак обви четирите посоки, отвсякъде завиха освирепели зверове.

Все още кипейки от гняв, Бхима се приближи към поваления си враг: „Окаянико, помниш ли как обиждаше Драупади? Помниш ли всичките си грехове към непорочния Юдхищхира? Вкуси сега плодовете на своите постъпки.“

Бхима вдигна левия си крак и ритна Дурьодхана, а после стъпи върху главата му и продължи с остър глас: „Лежиш паднал тук поради аскетичните въздържания на дъщерята на Друпада; затова е разбита и армията ти. Нека всички, които видяха как тя бе влачена за косите в залата за събрания, бъдат свидетели на твоето поражение. Сега всички онези, които оскърбиха и унизиха Пандавите, са мъртви.“

Като видяха Бхима да поставя крака си върху главата на Дурьодхана, много от пандавските воини бяха възмутени и извикаха: „О, какъв срам!“

Свидетел на оскърблението към Дурьодхана, Баларама се разгневи. Той бе потресен от начина, по който Бхима бе повалил Каурава и се провикна: „Позор за Бхима! Как е възможно да се нанася подобен удар в честен двубой?! Никога не бива да се насочват удари под кръста. Това е древен закон, а този окаяник го наруши и не може да остане ненаказан.“

Баларама вдигна своето оръжие плуг и се втурна към Бхима, сякаш планината Кайлаша се понесе срещу Хималаите. Кришна бързо тръгна след него и го хвана. Като обгърна по-големия си брат със силните си ръце, той успя да го спре, преди да е достигнал Бхима. Двамата герои на Яду сияеха в такова великолепие, сякаш слънцето и луната огряваха заедно вечерното небе.

Докато Баларама се бореше да се освободи от брат си, Кришна каза: „О, могъщи, не бива да правиш това. Бхима действа в наш интерес. Пандавите са ни приятели. Те са деца на сестрата на баща ни. Дурьодхана бе техен заклет враг, а следователно и наш. Налагаше се да постигнем гибелта му с всякакви средства. Освен това Бхима бе дал тържествен обет, че ще разтроши бедрата на Дурьодхана и ще го убие. Спазването на обета винаги е било свещен дълг, а клетвата на Бхима бе потвърдена и от думите на непогрешимия риши Майтрея. Заради всичко това, о, убиецо на Праламба, не намирам никаква вина у Бхима. Освободи се от гнева си и се успокой, о, най-добър сред хората.“

Баларама студено се изсмя. Кришна бе опитен в привеждането на аргументи. Но те не го убеждаваха. Все още в ръцете на брат си, той отговори: „Според мен Бхима пожертва праведността в името на материална изгода. Това никога не може да доведе до успех и щастие.“

„Ти несъмнено си прославен с верността си към справедливостта — отговори Кришна, — но Бхима не е извършил несправедливост. Той само изпълни клетвата си и се отплати на своя враг. Знай, могъщи братко, че настъпва страшната епоха на Кали, на която са присъщи ужасни дейности и упадък на религиозността.“

Баларама се отпусна и Кришна свали ръцете си от него. Все още гневен, Баларама каза с кънтящ глас: „Заради тази непочтена постъпка Бхима отсега нататък ще бъде познат като коварен воин. Кауравският принц е извършвал жертвоприношения и е раздавал обилни подаяния на брамините. Поднасяйки накрая и живота си като възлияние в огъня на враговете си, той ще постигне селенията на дълготрайно щастие.“

С тези думи Баларама се отдалечи от Кришна и се качи на колесницата си. Колесничарят подкара конете и той се понесе надалеч като бял облак, отминаващ в небето.

Бхима допря длани и сведе глава, докато учителят му по бойни изкуства си тръгваше. Той бе стоял смирено, когато Баларама се бе втурнал насреща му. Смърт от ръцете му би била славна. След като го видя как бързо се отдалечава, Бхима се обърна към Дурьодхана, който почти бе изгубил съзнание от болка. Вдигна крак да го ритне отново, но Юдхищхира го хвана и спря с думите: „Стига, принце. Вече отмъсти и постигна целта си с честни или нечестни средства. Недей да действаш порочно. Дурьодхана е цар, твой роднина и господар на Куру. Победен е, братята му са избити, изгубил е царството си, войските му са унищожени, а самият той загива в жалко състояние. Как можеш да му нанасяш още оскърбления? Хората винаги са казвали, че Бхима е доблестен. Не постъпвай по начин, който не ти подобава, скъпи братко.“

Като спря Бхима и коленичи край Дурьодхана, Юдхищхира му каза: „Не скърби, братко. Истината е, че сега изстрадваш ужасните последици на собствените си действия. Такъв е вселенският закон, Царю. Никой не може да избегне резултатите от постъпките си, било то в този живот, или в следващия. Без съмнение всичко е подредено така от Твореца в съответствие със собствените ни желания. Заради алчността, гордостта и безразсъдството си сега получаваш тези страдания. След като причини смъртта на всичките си братя, синове, приятели и последователи, сега трябва сам да срещнеш гибелта. Милиони герои отидоха в обителта на смъртта. Сега трябва да ги последваш; такава е съдбата.“

Юдхищхира чувстваше искрено състрадание към Дурьодхана, гледайки на него като на безразсъден по-малък брат. В желанието си да го успокои и утеши, той продължи: „Ти не си достоен за съжаление, о, Каурава, тъй като си постигнат от завидна смърт в справедлива битка. Ние сме тези, които заслужават съжаление. Ние сме тези, които ще продължим окаяното си съществуване, лишени от своите приятели и близки. О, уви! Как ще погледна вдовиците на роднините си, съсипани от скръб? Ти, Царю, напускаш този свят и заминаваш за блажените сфери. А ние оставаме в тези земи на болката и страданието.“

Юдхищхира въздъхна и сълзи напълниха очите му. Той се изправи и се отдалечи от Дурьодхана, който не каза нищо. Чувствата на Юдхищхира бяха благородни, но носеха само още повече мъка на Каурава. Той не желаеше да го съжаляват. Лежеше задъхан, стискайки очи.

Кришна, който също не одобряваше оскърбителното държане на Бхима към поваления Дурьодхана, отиде при Юдхищхира и му заговори утешително, слагайки ръка на раменете му: „О, Царю, ти спечели голяма победа. Не тъгувай. Всичко се случва по повелята на времето. Пожарът на гнева на Бхима изпепели Дурьодхана. Войната свърши.“

Бхима, чийто гняв бе преминал, се отдалечи от Дурьодхана и застана пред Юдхищхира, обръщайки се към него с допрени длани: „О, Царю, сега земята е твоя, почистена от всички тръни. Този, който бе злобен и порочен, коренът на цялата враждебност, сега лежи в прахта. Грешниците, които го подкрепяха и изричаха жестоките си думи към нас, до един са избити. Днес изпълнената с богатства земя се обръща към теб като към свой господар.“

Юдхищхира прегърна брат си и отговори: „Сега войната приключи. Дурьодхана е победен, а ние спечелихме цялата земя благодарение на напътствията на Кришна. За щастие ти изплати своя дълг към майка си и към жена си. За щастие си победител, а врагът ти е сразен.“

Всички пандавски воини завикаха и размахаха връхните си дрехи. Някои опъваха тетивата на лъковете си, някои надуваха раковините си, а други биеха на барабани и се смееха ликуващо. Радвайки се и прегръщайки се, те възхваляваха Бхима, изразявайки възхищението си от начина, по който бе повалил Дурьодхана, и дори от това, че бе поставил крак на главата му.

Кришна вдигна неодобрително длан: „О, герои, не е редно да унижавате и бездруго сразения си враг с подобни думи. Този порочен, безсрамен и коварен окаяник вече пожъна резултатите от безразсъдството си. С него е свършено. Прилича на парче дърво. Няма смисъл да се отнасяме с него нито като към приятел, нито като към враг. Не бива да хабим повече сили, нито мисли по него. Да си вървим от това място! За късмет злият и жестокосърдечен Дурьодхана е убит, заедно с всичките си министри и съветници.“

Дурьодхана чу думите на Кришна от мястото, където лежеше и се повдигна на лакти. Поддържайки се с усилие в това положение, той се намръщи, погледна гневно към Кришна и сякаш змия, плюеща отрова, изрече: „О, сине на роба на Камса, ясно е, че ти си този, който няма срам. Нима забрави нечестния начин, по който бях победен? Как би могъл!? Нали подучен именно от теб, Бхима нанесе непочтения си удар! Да не си мислиш, че не съм забелязал?! Тъкмо поради твоето коварство по нечестен начин загинаха толкова много герои. Бхишма, Дрона, Карна и Бхуришрава бяха убити благодарение на твоята измама. Без твоите съвети Пандавите нямаше да имат никакъв шанс в тази война!“

Дурьодхана се задъха от болка и се отпусна отново на земята с обляно в пот лице. Докато лежеше сгърчен, Кришна отговори: „О, сине на Гандхари, ти заедно със своите братя, синове и роднини бяхте убити от собствените си порочни постъпки. Безумецо, аз бях този, който те умоляваше да върнеш на Пандавите тяхната половина от царството, но от алчност ти отказа. Извършил си толкова злини спрямо братовчедите си. Когато оскърбяваше непорочната Драупади в залата за събрания, трябваше да бъдеш убит на място. Именно за това престъпление загиваш сега. О, порочни нещастнико, заради убития по нечестен начин Абхиманю загиваш! Ти никога не си уважавал по-старшите, нито си се вслушвал в съветите им. Затова лежиш сега на голата земя. Недей да обиждаш напразно! Не страдаш от нищо друго, а от последиците на собствените си греховни дейности.“

Дурьодхана извика с неузнаваем от болка глас: „Не ме вълнуват думите ти! След като съм изучавал Ведите, извършвал съм жертвоприношения, раздавал съм подаяния и съм владял земята, сега умирам от славна смърт. Постигнах завършек, какъвто винаги търсят благородните кшатрии. Радвах се на наслади, достойни за боговете, и живях в нечувано благоденствие. Нима има друг толкова голям късметлия като мен? Ще се възнеса в райската обител, заедно с всичките си братя, докато вие, Пандави, ще останете тук, разкъсвани от скръб в неспирни страдания.“

Докато Дурьодхана говореше, дъжд от ароматни цветя се посипа от небесата. Гандхарвите и апсарите затанцуваха и засвириха на инструментите си, а сиддхите извикаха: „Слава на цар Дурьодхана!“

Небесните същества наблюдаваха с удивление сцената долу. Гибелта на Дурьодхана в присъствието на Кришна бе изключително благоприятна. Макар Каурава да си оставаше завистлив към Кришна, самият факт, че сега пред него стоеше вечният Върховен Бог, му осигуряваше най-висшите благословии. Всеки, който загинеше в присъствието на Кришна, несъмнено достигаше сферите на вечното щастие.

Докато небесната музика изпълваше висините, един безплътен глас се чу да казва, че Дурьодхана е бил убит по нечестен начин, също както Бхишма, Дрона, Карна и Бхуришрава. Като го чуха, Пандавите дълбоко се засрамиха. Разкайвайки се за начина, по който бяха убити петимата герои, те вдигнаха очи към Кришна. Виждайки страданието им, Кришна ги успокои, като заговори със сериозен глас, дълбок като облачен тътен: „Не тъгувайте, о, най-добри сред хората. Нямаше друг начин да бъдат победени тези мъже. За ваше добро, а също и за да облекча товара на земята, аз използвах мощта на своята илюзия, за да ви даря победа. В честен бой би било невъзможно да убиете тези атиратхи. Дори самите пазители на вселената нямаше да успеят. Недейте да изпитвате вина за непочтения начин, по който бяха убити. Такива средства са допустими, когато човек е изправен срещу могъщ враг, още повече ако самият враг е непочтен. В крайна сметка всички Каурави следваха Дурьодхана, следователно бяха толкова порочни, колкото и той. По тази причина паднаха убити, а вие, о, праведни, сте увенчани с успех.“

Проникновените думи на Кришна бяха посрещнати с ликуване от пандавските воини. Петимата братя, които винаги приемаха аргументите на Кришна, се успокоиха. Като видя, че слънцето е вече залязло, Кришна предложи да се връщат в лагера. Начело с Юдхищхира и Кришна, Пандавите бавно се отдалечиха, оставяйки Дурьодхана, където е. Той нямаше да живее още дълго, след като и двете му бедра бяха разтрошени. Принцът лежеше в стенания, очаквайки смъртта си.

28.
Среднощното клане

След като си тръгнаха от мястото на двубоя, Пандавите влязоха в лагера на Дурьодхана, какъвто бе обичаят, да търсят трофеи. Намериха го изоставен. Останали бяха само неколцина слуги. Воините пристигнаха на колесниците си пред царската шатра на Дурьодхана и слязоха. Тъкмо когато Арджуна се готвеше да скочи от своята колесница, Кришна му каза: „Вземи Гандива и двата си колчана, Партха. Аз ще сляза след теб.“

Арджуна погледна с любопитство Кришна, но направи, както бе помолен. Едва след като слезе, Кришна скочи от колесницата. В същия миг и Хануман напусна флага и изчезна. Когато това се случи, без никаква видима причина, колесницата внезапно бе обхваната от пламъци. Само за мигове тя вече бе купчина пепел.

Пандавите гледаха смаяни овъглените, пушещи останки. Арджуна попита Кришна какво се бе случило и той отговори: „Колесницата бе поразена от най-мощните небесни оръжия. Единствено заради това, че бях на нея, досега не бе изпепелена.“

Кришна се приближи до Юдхищхира и го прегърна с усмивка: „О, Царю, какво щастие е, че спечели победа! Какво щастие е, че и ти, и всичките ти братя сте добре! Сега направи, каквото е необходимо и управлявай земята.“

Поставяйки длан на рамото на Арджуна, Кришна продължи: „Когато пристигнах във Вирата Дхананджая ме посрещна с почит и обич. Каза ми: «О, Кешава, ти си мой брат и приятел. Всъщност истината е, че си господарят на живота ми. Затова трябва винаги да ме закриляш», а аз отговорих: «Така да бъде!» и ето, спазих думата си.“

Сълзи потекоха от очите на Пандавите, докато Кришна говореше. Със задавен глас Юдхищхира отговори: „Несъмнено дължим и живота, и богатството, и царството си на теб, о, Джанардана! Всичко е единствено благодарение на теб! Кой друг освен теб би устоял срещу оръжията на Бхишма, Дрона и Карна? Само заради твоята закрила Арджуна успя да срази толкова много непобедими герои. Великият мъдрец Вясадева ми каза, че където и да се намираш ти, там винаги са и праведността, и победата.“

Кришна се усмихна. Обгърнал с ръце раменете на Юдхищхира и Арджуна, той влезе в шатрата на Дурьодхана, следван от останалите Пандави. Опустялата шатра приличаше на безрадостен град. Златният трон на Дурьодхана стоеше празен, заобиколен от креслата на съветниците му. Преди на тези изящни столове бяха седели водачите на Куру, облечени в копринени дрехи и украсени със златни накити. Сега те приличаха на изоставени дворци. Влизайки в шатрата, Пандавите внезапно се натъкнаха на Юютсу. Той бе единственият оцелял син на Дхритаращра. Потънал в скръб, осъзнавайки, че сега отговорността за командването лежи на неговите плещи, той седеше и размисляше какво да направи.

Като видя да влизат Пандавите, той се изправи и им поднесе почитанията си. Юдхищхира го прегърна и му заговори мили, успокоителни думи. Каза му да се върне в Хастинапура и да утеши баща си и Гандхари, които несъмнено бяха завладени от непоносима мъка. Юютсу се поклони на Юдхищхира и излезе от шатрата. Качвайки се на колесницата си, той пое веднага, препускайки към Хастинапура през озарените от луната горски пътища.

В едно огромно помещение на царската шатра Пандавите откриха великолепните богатства, които Дурьодхана бе донесъл от Хастинапура. Злато, сребро, скъпоценности, перли, пищни украшения, килими и кожи лежаха върху застлания под. След като натовариха съкровищата на колесниците си, Пандавите отпочинаха за кратко върху покритите с копринени завивки легла в шатрата.

Докато вечерта напредваше, Кришна каза на Юдхищхира: „О, Царю, в съответствие с една свещена традиция ти трябва да прекараш тук заедно с братята си първата нощ след победата. Останалата част от армията може да се завърне в лагера ни.“

Като се съгласи, Юдхищхира нареди на хората си да се прибират в лагера и да починат, а той и братята му останаха. След като воините тръгнаха, Пандава отново разговаря с Кришна. Той искаше Кришна да е първият от техните съюзници, който ще се срещне с Гандхари в Хастинапура. Юдхищхира се безпокоеше от аскетичните й сили. Разкривайки страха си, той каза: „Когато праведната царица чуе как Бхима е убил сина й, несъмнено ще даде воля на своя гняв. Тя би могла да разруши трите свята с аскетичното могъщество, което е натрупала. Тази благословена жена винаги е заета със сурови въздържания. Страхувам се, че ще ни изпепели, щом научи какво се е случило. О, Кешава, мисля, че единствен ти си способен да я утешиш. Ти си вечен и притежаваш неувяхваща слава, ти си творецът и унищожителят на всичко. О, Мадхава, трябва с разумни аргументи да успокоиш гнева й.“

Чувайки молбата му, Кришна се обърна към Дарука и каза: „Приготви колесницата ми.“ После препусна към столицата. Като пристигна там по изгрев, той отиде право в двореца на Дхритаращра, където първо срещна Вясадева. Кришна веднага му отдаде почитанията си, докосвайки нозете на мъдреца, а след това влезе заедно с него в покоите на Дхритаращра. Слепият цар седеше умълчан със седналата до него Гандхари. Когато Вясадева извести присъствието им, Кришна се приближи и хвана Дхритаращра за ръката, плачейки неприкрито известно време, без да изрече нищо.

После изми очите и лицето си със студена вода, която му поднесе един прислужник. Все още стискайки дланта на Дхритаращра, той нежно каза: „О, владетелю на Бхарата, ти знаеш всичко минало и предстоящо. Познаваш много добре хода на времето. Всичко, което е започнало да съществува, отново загива, когато му дойде времето. Няма човек, способен да промени това. О, Царю, от почит към теб, Пандавите многократно се опитваха да постигнат мир, за да предотвратят тази катастрофа. Благородният Юдхищхира изтърпя всевъзможни страдания, дори отиде в изгнание и живя предрешен. Той и братята му понесоха всякакви нещастия, сякаш са безпомощни в надеждата си да съхранят мира.“

Кришна огледа стаята на Дхритаращра. Първите слънчеви лъчи проблясваха през филигранната каменна дантела на прозорците, осветявайки многобройните празни места в залата. Вълните на димящи благовония се носеха в ярките лъчи светлина. От дворцовите градини навън долиташе чуруликането на различни птици. Сладките им песни рязко контрастираха с надигащите се и стихващи вопли на жените във вътрешните покои на двореца, ридаещи за убитите си съпрузи и синове.

Приседнал край царя, Кришна продължи: „Припомняйки си всичко това, както и че ти си отговорен, о, могъщи, недей да храниш лоши чувства към Пандавите. Ти познаваш предаността на Юдхищхира към теб. Той изгаря от скръб, чувствайки се отговорен за смъртта на всичките си роднини. От срам не пожела да застане сега пред теб, въпреки че споделя мъката ти.“

Кришна погледна към Гандхари, обръщайки се внимателно към нея: „О, дъще на Сувала, царице на дивните обети, чуй думите ми. Няма друга като теб на света. Спомняш ли си как предупреждаваше порочния си син, казвайки му, че победата съпътства праведните? Той не те послуша. Сега това се сбъдна точно както го бе предрекла. Като знаеш това, сияйна Царице, не бива да скърбиш. Недей да проклинаш Пандавите. Нека сърцето ти не желае гибелта им. Ти несъмнено би могла да унищожиш целия свят с разгневените си очи, ако пожелаеш.“

Сълзи бликнаха изпод копринената превръзка около очите на Гандхари. Тя мълчеше, изгубила глас. Най-после промълви: „Каквото казваш, е истина, Кешава. Умът ми е объркан от мъка, но чувайки думите ти, намирам утеха. О, Джанардана, този стар цар вече няма синове. Ти и синовете на Панду сега сте единственото му убежище.“

Гандхари скри лице в крайчеца на своето сари и захлипа високо. Кришна продължи да утешава нея и съпруга й, цитирайки мъдрости от Ведите. След като поговори известно време с тях, той се изправи и каза: „Ще дойда да ви посетя отново. Моля, разрешете ми сега да се върна при Пандавите.“

Дхритаращра и царицата му поднесоха почитта си и му дадоха разрешение да тръгне. Тогава Кришна напусна покоите им и нареди на Дарука да го откара обратно в пандавския лагер. Под погледа на хиляди ликуващи граждани, научили за пристигането му, Кришна бързо препусна извън столицата през северната порта назад към Курукшетра.

* * *

След като Пандавите изоставиха Дурьодхана, тримата оцелели Каурави излязоха от укритието си и отидоха при победения принц. Той приличаше на огромно дърво, повалено от буря. Плувнал в кръв, едва поемащ си дъх, Дурьодхана изпитваше нетърпима болка. Навсякъде наоколо му обикаляха хищни зверове като хора, жадуващи да получат богатства от царя. Гневни бръчки набраздяваха челото му, очите му бяха червени от ярост.

Като намериха своя цар в такова положение, тримата воини бързо скочиха от колесниците си, втурнаха се към него с плач и се хвърлиха на земята от двете му страни. Поизправяйки се на лакти, Дурьодхана почти успя да вдигне длан за поздрав.

Ашватхама коленичи пред него със стичащи се по лицето сълзи: „Наистина няма нищо постоянно в този свят, о, Царю, щом те виждаме да лежиш тук на студената земя, покрит с прах. Ти, който раздаваше заповеди на всички земни владетели, сега си стигнал до подобно окаяно състояние. Уви, къде са Духшасана, Шакуни и Карна? Как можа да се случи всичко това? Несъмнено пътеките на Ямараджа, господарят на карма, са неведоми, след като ти, могъщият император, си застигнат от такова нещастие.“

Тримата мъже седяха на земята и плачеха. Войната бе взела своя страшен дан от земните кшатрии. Сега и самият велик водач на Куру бе сразен, и бе ясно, че е съвсем близо до смъртта. Войната бе приключила. Когато хладнокръвието и коравосърдечието на битката ги напуснаха, те бяха поразени от ужасните последствия на този отдавнашен конфликт. Тримата бяха единствените оцелели от армията на Куру. Повечето им роднини и приятели бяха избити. Как щяха да продължат да живеят? Какво щяха да кажат на жените им?

Ашватхама продължи: „Уви, този велик цар, който беше над всички други царе, сега се търкаля в прахта. Какви небивали промени носи времето! Къде е сега снежнобелият ти сенник, Царю? Къде са ветрилата от опашки на як и неизброимите ти слуги? Къде е необятната ти армия? Несъмнено благоденствието на смъртните е мимолетно, щом ти, който бе равен на Индра, сега си в това трагично положение.“

Сгърчен от болка, Дурьодхана се обърна и като вдигна глава от прахта, отговори с напрегнат глас: „Всички живи същества са мишени на смъртта. Така е заповядал Творецът. Сега смъртта идва и при мен, преди вас. За късмет загинах в битка, докато се сражавах, без да избягам от страх. Улучен с нисък удар от боздугана на Бхима, в крайна сметка бях повален чрез измама. Какво щастие е, че вие тримата сте оцелели. Не скърбете за мен. Ако Ведите изобщо казват истината, значи ще постигна блажените сфери. Съдбата е всемогъща. В съответствие със съдбата си лежа тук, лишен от своите богатства. Оставете ме така. Скоро ще прегърна смъртта и ще се възнеса в небесата.“

Главата на Дурьодхана падна назад и той въздъхна тежко. Мислеше си за Кришна. Нямаше никакво съмнение, че той е някаква могъща личност. Единствено поради неговото влияние и съобразителност Пандавите бяха успели. Дурьодхана за пореден път се питаше дали пък наистина той не е Върховният Бог. Ако това бе истина, тогава пристрастността му към Пандавите несъмнено бе неподобаваща и трудноразбираема.

Болезнен спазъм обхвана тялото му и той извика. Сълзи потекоха от очите му, докато се гърчеше на земята.

Ашватхама стисна зъби и се взря в далечината. Все още гневен от начина, по който бе убит баща му, той още повече се разяри от вестта, че Бхима е убил Дурьодхана с непочтен удар. Дишайки тежко, с почервенели от гняв очи, той заяви: „Чуй думите ми, Царю. Кълна се в самата истина и във всичките си религиозни дейности, че днес, в присъствието на Кришна, ще изпратя Пандавите в обителта на Ямараджа. Дай ми разрешението си, господарю.“

Усмихвайки се в агонията си, Дурьодхана каза: „О, Крипа, бързо ми донеси кана с вода. Учителю, нека синът на Дрона бъде въздигнат за главнокомандващ на нашата армия. Нека враждата приключи със смъртта на враговете ни.“

Като каза: „Така да бъде“, Крипа изтича до езерото и донесе кана вода. След кратка церемония, Дурьодхана упълномощи Ашватхама за командир на Кауравите. Той изрева и се качи на колесницата си.

Крипа и Критаварма надуха раковините си и също се качиха на колесниците си. Те знаеха, че най-вероятно няма да победят Пандавите, но да умрат от ръцете им бе за предпочитане, отколкото да живеят, след като всички други воини бяха избити.

Като оставиха умиращия Дурьодхана там, където лежеше, тримата воини препуснаха през мрака на юг със сърца, изтерзани от мъка. Скоро достигнаха едно място в близост до лагера на Пандавите. Навлизайки в малка горичка, те слязоха от своите колесници, за да обсъдят стратегията си. И тримата бяха изтощени и се отпуснаха под клоните на огромно баняново дърво. От далечината долиташе шумът от празнуващата пандавска армия. Като решиха да предизвикат воините на сутринта, оцелелите Каурави казаха вечерните си молитви и легнаха да поспят под дървото.

Крипа и Критаварма скоро заспаха, но Ашватхама бе твърде разгневен, за да спи. Той се взираше през силуетите на баняновите клони в луната. Крясъци на прилепи и бухали изпълваха въздуха. Ашватхама се въртеше, с ум, терзан от мисли за отмъщение. Докато гледаше нагоре, той видя тъмните тела на стотици врани, заспали сред клоните на дървото. Ненадейно от небето се спусна огромна сова със святкащи зелени очи и разтворени нокти. Тя кацна в клоните и започна безшумно да избива враните. Само за няколко минути бе убила много птици, които нападаха на земята край Ашватхама. Останалите се вдигнаха в ужас, грачейки и размахвайки криле, докато излитаха.

Ашватхама се замисли. Това несъмнено бе знак от съдбата. Какъв по-добър начин да унищожиш многобройните си врагове от това да ги изненадаш заспали? Въпреки че бе склонен да се сражава, вероятността той и двамата му спътници да успеят да победят Пандавите, бе нищожна. Но Ашватхама бе дал обет да ги убие. Макар да бе грях да се избиват спящи хора, това въпреки всичко би бил заслужен завършек за тях, след като те самите бяха прибягнали към толкова много измами по време на войната. Ако трябваше да има изобщо някаква надежда за успех, нямаше друга алтернатива, освен да ги нападнат, докато спят, оставили настрана оръжията си, вярвайки, че враговете им са победени.

Като реши да отиде незабавно в лагера на Пандавите, Ашватхама разбуди Крипа и Критаварма. Те седнаха и изслушаха намеренията му. Когато той спря да говори, те останаха смълчани, потънали в такъв срам, че бяха неспособни да отговорят.

Като видя това, Ашватхама започна да защитава плана си: „Не бива да се колебаем. Дурьодхана бе убит по нечестен начин, също както баща ми и дядото на Куру. Пандавите не се поколебаха да използват непочтени, коварни тактики. Защо е нужно повече да обсъждаме това? Сега ние сме единствените оцелели сред Кауравите. Не прибегнем ли към коварство, и ние ще последваме командирите си в обителта на смъртта. Викайки ликуващо и биейки победоносно барабаните си, Пандавите накрая се отпуснаха в прегръдката на съня. Това е единствената ни възможност да ги победим. Какво ще кажете, о, герои?“

Крипа бавно поклати глава: „Два фактора влияят върху резултата от всяко действие — усилията и съдбата. Липсва ли което и да е от двете, не се постига успех. Човек, който не действа, а се оставя да зависи единствено от съдбата, загива. Понякога обаче въпреки всичките ни усилия, съдбата ни носи само беди. Брамине, ние положихме всички усилия, но не постигнахме успех. Затова става ясно, че се намираме под влиянието на неблагоприятна съдба. Безумецът Дурьодхана, подтикван единствено от завист и алчност, действаше, без да зачита добродетелта или съветите на по-старшите. Затова бе постигнат от гибел, а ние, които го следвахме, сме потънали в мъка. По мое мнение най-доброто, което можем да направим сега, е да потърсим подслона и съвета на по-възрастните. Нека отидем в Хастинапура да поговорим с Дхритаращра и Видура. Те ще ни посъветват мъдро.“

Ашватхама се удари по крака и впери поглед в избитите врани по земята. Завладян от гняв и мъка, той бе неспособен да приеме думите на Крипа. Стана и закрачи насам-натам, а дланта му стискаше ръкохватката на меча. Гласът му отекна студен и безчувствен: „Разбиранията на различните хора неминуемо се разминават. Всеки вярва, че собственото му мнение е правилно, а това на другия, което е различно, е погрешно. Но дори и тогава разбирането на човек се променя при промяна на обстоятелствата. Винаги е трудно да се определи най-добрият начин на действие. Затова, след като е изслушал мъдрите съвети, а после решава в съответствие със собственото си разбиране за добродетел, човек трябва да действа смело. Аз съм на твърдото мнение, че планът ми е в съгласие с кшатрийския ни дълг. Не бива да проявяваме милост към враговете си. Трябва да ги унищожим с всякакви средства.“

Ашватхама даде ясно да се разбере, че възнамерява да осъществи плана си, независимо от помощта на своите съмишленици. Той повиши тон: „Както Индра е избивал данавите, така и аз ще препусна сред пандавите и панчалийците и посичайки ги безжалостно, ще изплатя дълга си към своя баща. Днес Пандавите ще тръгнат по пътя, по който пое и той, и всички онези герои, които те вероломно избиха. Тогава ще съм щастлив, считайки, че съм изпълнил дълга си.“

Като видя непоколебимостта на Ашватхама, Крипа отговори: „Какво щастие е да те видим толкова решителен. Ясно е, че няма как да бъдеш разубеден. Със сърце, изпълнено с желание за отмъщение, не мисля, че дори и Индра би могъл да излезе насреща ти в битка. Затова нека изчакаме зората и тогава да се впуснем в бой срещу Пандавите, Критаварма и аз ще дойдем с теб. Сега обаче свали ризницата си и почини. Отморен и освежен, ти несъмнено ще победиш враговете в честен бой. Няма нужда да прибягваш до позорни тактики, които единствено ще ти навлекат порицанието на хората.“

Ашватхама не обърна внимание на предложението на Крипа. Умът му бе неотклонно установен в порочния му план. Не можеше и да става въпрос да се изчаква утрото. Като разбуди заспалите си коне, той каза: „Сърцето ми гори от желание, умът ми се терзае от мисли за отмъщение. Как мога да спя? Мислейки за смъртта на баща си, аз не намирам покой. Няма да легна да спя, докато Дхрищадюмна не плати пълната цена на чудовищната си постъпка. О, два пъти родени, как би могъл човек като мен дори да живее, докато онзи панчалийски принц още диша? Как може който и да било от нас да спи, докато царят ни стене в агония, с разтрошени от коварния Бхима бедра? Няма да успеем да спечелим победа на бойното поле срещу Пандавите, тъй като ги защитава Кришна. Нека ги избием в съня им. Това е единственият начин да постигнем жадуваната си цел.“

Крипа наблюдаваше ужасен как Ашватхама впряга конете в колесницата си. Лицето му, което придоби мрачен и сериозен вид, бе осветено от танцуващите лъчи на лунната светлина, преминаващи през клоните на баняновото дърво. Крипа отново се опита да разубеди сина на Дрона:

„Скъпи племеннико, помисли пак, преди да постъпиш така. Само на порочен човек би му хрумнало това, което предлагаш. Нима си изгубил представа за праведността? Несъмнено онзи, който не владее сетивата си, е неспособен да разбере нравствеността, дори и да служи при мъдри учители, точно както дървената лъжица не може да вкуси супата. Смиреният човек обаче, който държи сетивата си под контрол, може незабавно да разбере задълженията си, когато служи на по-старшите, както езикът вкусва гозбата. Като твой доброжелател, аз се опитвам да те предпазя да направиш нещо позорно, за което ще се разкайваш. В този свят те ценят като велик воин. Не опетнявай доброто си име. Не потъвай в бездънен ад, избивайки спящи хора, които все едно че са мъртви. Сражавай се честно и се сдобий с неувяхваща слава. Ние без съмнение ще ти помогнем. Такова е моето мнение, о, силноръки.“

Ашватхама скочи на колесницата си и погледна надолу към Крипа: „Каквото казваш, е истина, вуйчо, но според мен Пандавите заслужават подобен край. Самите те постъпиха чудовищно и сега не им подобава да получат милост. Не мога да понеса мисълта за лежащия в агония Дурьодхана, докато коварните Пандави спят спокойно след греховното убийство на баща ми. Като убия тези долни хора, не ме вълнува дали ще се преродя като червей, или буболечка в следващия си живот. Не можеш да попречиш на решимостта ми. Тръгвам — с вас или без вас.“

Крипа и Критаварма се спогледаха и поклатиха глави. Не можеха да го спрат. Явно съдбата бе повелила последното действие на войната да се разиграе тази нощ. Те не само бяха единствените оцелели Каурави, но и Ашватхама бе техен предводител. Като обмислиха всичко това, двамата мъже в крайна сметка решиха да го придружат. Ако трябваше да има битка, то техен дълг бе да му помогнат. Бездруго вече се бяха посветили на каузата на Дурьодхана и бяха избили безброй воини от противниковата страна. Нямаше смисъл да изоставят сражението сега, когато бяха единствената надежда на Кауравите. С примирение те запрегнаха колесниците си и последваха Ашватхама, който вече бе препуснал надалеч.

* * *

Като наближи северната порта на лагера, Ашватхама видя пред себе си едно странно същество с просмукана с кръв кожа от тигър, препасана около слабините. Горната му дреха бе черна еленова кожа, а огромна змия бе обвита около раменете му като свещен шнур. Около бицепсите си вместо гривни носеше змии, в дланите си стискаше страховити на вид оръжия. От устата му сякаш излизаха пламъци, на страшното си лице имаше стотина очи.

Като видя това ужасяващо създание, Ашватхама, който бе преодолял всеки страх, вдигна лъка си и го обсипа с безброй небесни оръжия, но съществото ги погълна до едно и остана неуязвимо. Ашватхама хвърли дълго стоманено копие, което полетя към създанието, но се разби на парчета, щом го достигна. Тогава синът на Дрона хвърли ятагана си, след него и боздугана си, но те сякаш потънаха в тялото на съществото.

Оръжията на Ашватхама свършиха, а създанието още стоеше насреща му. Той разбра, че това е Шива, когото бе почитал през целия си живот. Единствено това могъщо божество би могло да устои на всичките му атаки. Ашватхама захвърли лъка си и като скочи от колесницата, разтреперан коленичи с допрени длани. Да бе се вслушал в предупреждението на Крипа! Сега могъщият Махадева, който несъмнено защитаваше лагера на Пандавите по нареждане на Кришна, щеше да го убие заради греховните му намерения.

Като наведе глава до земята, Ашватхама поднесе безброй молитви на могъщия полубог. След като се моли дълго време, Шива му отговори с дълбок глас: „О, дете, през цялата война аз закрилях синовете на Панду. Поради обичта си към Кришна винаги съм привързан към неговите предани. Сега самото време атакува пандавските воини. Те осъществиха желанията и плана на върховното Провидение, освобождавайки света от тежкия му товар, и вече наближава собственият им предопределен край. О, сине на Дрона, предопределено е ти да бъдеш инструментът за тяхната гибел. Аз ще ти дам сила. Вземи този меч и го използвай, за да унищожиш останалата пандавска войска.“

Шива държеше огромен меч, цял сияещ в позлата, с дръжка, обсипана с блестящи бисери. Като го подаде на Ашватхама, той изчезна.

Внезапно Ашватхама усети, че тялото му се изпълва с огромна сила. Той сякаш пламтеше от енергия, очите му горяха. Тъкмо когато се качи на колесницата си и потегли към входа на пандавския лагер, го настигнаха Крипа и Критаварма. Ашватхама се зарадва, като ги видя да се присъединяват към него. Без да им разказва за срещата с Шива, която почти му изглеждаше като сън, той каза: „О, герои, добре е, че си спомнихте дълга си. Сега ще сложим край на конфликта, като избием коварните Пандави. Аз ще вляза в лагера и ще препускам из него като самия Ямараджа. Вие двамата останете отвън и ако някой се опита да избяга, убийте го!“

След като се разбраха за плана, Ашватхама тихо се промъкна в лагера. Стиснал блестящия меч на Шива, той слезе от колесницата си и прескочи опасващата лагера стена, после крадешком се насочи към шатрата на Дхрищадюмна. Целият лагер беше потънал в тишина, изтощените воини непробудно спяха.

Ашватхама тихо влезе в шатрата на Дхрищадюмна и го видя заспал на разкошно копринено легло. Той го срита с бързо движение; Дхрищадюмна се пробуди и седна. Ашватхама го сграбчи за косите и го измъкна от леглото, като продължаваше да го рита по главата и в гърдите.

Стреснат и все още полусънен, Дхрищадюмна не успяваше да се противопостави на нападателя си. Ашватхама го хвърли на земята и стъпи на шията му. Дхрищадюмна се вкопчи с нокти в крака му и извика: „О, Ашватхама, убий ме с оръжие! Нека достигна така с твоя помощ блажените сфери, запазени за онези, които загиват в справедлива битка.“

Ашватхама се изсмя зловещо: „Нещастнико, не заслужават блаженство тези, които убиват учителите си. Не ти подобава геройска смърт. Ще те убия като животно, каквото си!“

Ашватхама тъпчеше и душеше Дхрищадюмна с петата си, убивайки го безмилостно. Като дочуха виковете на панчалийския принц, дотичаха пазачите и жените, намиращи се в шатрата.

Ашватхама бързо излезе навън, търсейки самите Пандави. Виждайки голяма шатра, непосредствено до тази на Дхрищадюмна, той предположи, че ги е открил. Шатрата бе украсена с безброй знамена и гирлянди, а пред нея стояха изящни златни колесници. Ашватхама влезе и като се вмъкна във вътрешното отделение, видя петима воини, заспали един до друг.

Сърцето му се изпълни с радост. Това бяха братята! Вдигайки меча си, той с един удар прободе първия и го уби. По същия начин погуби и останалите четирима, преди някой от тях да се е събудил.

Отвън се чуваше суетенето на търсещите го воини. Ашватхама се втурна вън от шатрата с вдигнат меч, ревейки като разярен лъв. Като го видяха да се устремява към тях като самото олицетворение на смъртта с кървав меч, воините се вцепениха от ужас. Ашватхама се нахвърли отгоре им и ги изби, както лъвът убива дивеч в гората.

Бързо слагайки ризниците си, още и още кшатрии излязоха от палатките си и обкръжиха Ашватхама. Но дарен с могъщество от Шива и изпълнен със собствения си гняв, той бързо ги посече. После нахлу в съседната шатра и откри Уттамауджа, който тъкмо ставаше стреснат от леглото, чувайки шума отвън. Ашватхама се спусна и го ритна, убивайки го по същия начин, както бе погубил и Дхрищадюмна.

След това видя Юдхаманю, който го нападна, размахвайки боздуган. Ударът го улучи право в гърдите, но синът на Дрона дори не трепна. Като сграбчи противника си, той го хвърли на земята и го уби със силните си удари и ритници.

Много други воини атакуваха Ашватхама, но бяха безмилостно избити. Посичайки пандавските воини с небесния си меч, той унищожи много от тях, спящи в постелите си, и хиляди други, опитващи се да излязат насреща му с оръжие в ръка. Обладан от безумието на гнева, Ашватхама се носеше кръвожадно из лагера, убивайки всеки воин, когото видеше.

Докато печалните вопли на жените изпълваха въздуха, Ашватхама препускаше бързо из лагера, оставяйки след себе си кървава диря. Изненадани и смаяни от силата и бързината му, никой сред воините на Пандавите не можа да му се противопостави. Покрит в кръв и надаващ бойния си вик, той приличаше на страшния Ямараджа, дошъл да унищожи всички създания.

Ашватхама изби всички оцелели воини. Като слон, тъпчещ лотоси в езеро, той се движеше с проблясващия си меч, осуетявайки всеки опит да бъде спрян. Много невидими ракшаси летяха из лагера, ликувайки при вида на толкова много трупове и прясна кръв. Ужасяващите им викове отекваха и се смесваха със страховития вой на хиляди чакали.

Навсякъде тичаха полудели от ужас коне и слонове. Объркани воини излизаха от палатките си, оглеждайки се в мрака да разберат какво се случва. При вида на размахващия кървавия си меч Ашватхама, много яхваха конете си, препускайки към портите на лагера. Други тичаха боси в опитите си да избягат. Но Крипа и Критаварма убиваха бягащите мъже. Без никакви оръжия, с разбъркани коси и дрехи и крещейки от страх, те бяха безжалостно изклани, докато тичаха, молейки за милост.

Забравили срама си, Крипа и Критаварма убиха и последния човек, когото успяха да намерят, а след това подпалиха лагера. Хората се лутаха в объркване и ужас, погубвани безмилостно от тримата кауравски воини. Докато викаха за помощ Пандавите, те падаха на земята, посечени от кауравските оръжия.

Небето просветляваше, когато Ашватхама, видял, че няма воин, оцелял след клането, реши да напусне лагера. Цял прогизнал в кръв, с меч, приличащ на странно продължение на ръката му, той изглеждаше ужасяващо. След като бе унищожил цялата пандавска и панчалийска войска, синът на Дрона чувстваше, че бе отмъстил за баща си.

Лагерът отново бе потънал в тишина. Жените и слугите, които не бяха убити, бяха вцепенени от мъка и ужас. Те се скриха, докато Ашватхама преминаваше отново през лагера, за да излезе през северната порта, където го очакваха двамата му спътници. Когато го уведомиха, че никой не е успял да избяга, той ги похвали.

Качвайки се на колесницата си, Ашватхама разсъди как е най-добре да съобщи вестта на Дурьодхана. Искаше да зарадва победения принц, преди да умре, но Дурьодхана едва ли щеше да повярва, че Пандавите и цялата им армия са унищожени. Тогава Ашватхама реши, че трябва да му покаже главите на Пандавите. Това щеше да го убеди. Той бързо препусна обратно в лагера. Като стигна мястото, където лежаха петимата мъртви братя, той вдигна меча си, за да отсече главите им. Първите лъчи на зората проблясваха и когато се наведе над телата, той ужасен разбра, че това въобще не бяха Пандавите. Бяха петимата синове на Драупади. Пандавите явно изобщо не бяха в лагера, щом никой не се бе измъкнал жив.

Мечът на Ашватхама се изплъзна от ръката му. Дълбоко потресен, той не знаеше какво да направи. След като размисли, все пак реши да отнесе петте глави и да убеди Дурьодхана, че това наистина са Пандавите. Можеше поне малко да зарадва поваления водач на Куру преди смъртта му. Ашватхама взе главите и ги сложи в колесницата си, а после излезе от лагера и препусна към Дурьодхана. Слънцето тъкмо изгряваше, когато той и придружителите му стигнаха при принца на Куру.

Тримата мъже видяха Каурава да лежи, заобиколен от хищни зверове. Бе блед и пред самия праг на смъртта. С големи трудности успяваше да прогонва вълците и хиените, които се промъкваха към него. Ашватхама скочи от колесницата си. Като разпръсна зверовете, той коленичи пред Дурьодхана. Крипа също слезе и застана край умиращия принц, обръщайки се към него със скръбен глас:

„Явно нищо не е непостижимо за съдбата. Вижте как този някога велик цар лежи тук. Той, който стъпваше по главите на всички други царе, сега се търкаля в прахта, повален от врага си, облян в кръв. Златният му боздуган, който му е толкова скъп, лежи до него като вярна жена до съпруга си. Той, който бе заобиколен от брамини, търсещи богатства, сега е наобиколен от кръвожадни зверове и птици, копнеещи да изядат плътта му. Вижте само превратностите на времето!“

Ашватхама заговори приповдигнато, разказвайки на Дурьодхана как бе избил Пандавите и техните воини. „Убих всички. Ето, виж главите на петимата братя, Царю.“

Докато Ашватхама се качваше на колесницата си да донесе главите, Дурьодхана отвори очи и се понадигна, подпирайки се на лактите си: „О, сине на Дрона, ти си направил онова, което дори Бхишма, Карна, а даже и собственият ти баща не успяха да постигнат!“ Гласът му не бе по-силен от шепот. „Това ме преизпълни с щастие! Сега отивам на небето, където ще се съберем всички отново.“

Ашватхама слезе от колесницата, държейки петте глави за косите. Като ги сложи пред Дурьодхана той каза: „Ето ги заклетите ти врагове, Царю.“

Дурьодхана се протегна и опипа главите. Трудно му бе да повярва, че това бяха Пандавите. Приличаха на тях, но можеха да са и синовете им. Дурьодхана знаеше как да ги различи. Той сграбчи черепите с мощните си ръце, напрягайки докрай силите си, и ги счупи. Тогава разбра, че това са главите на младите синове на Пандавите.

Дурьодхана се отпусна на земята с въздишка: „Това са синовете на Драупади, брамине, не са Пандавите. Главите на онези герои са твърди като стомана, а аз лесно счупих тези черепи, дори в това свое окаяно състояние. Уви, какво ужасно нещо си извършил! Тези младежи бяха бъдещата надежда на династията Куру. Сега всичко е загубено.“

Дурьодхана лежеше и плачеше със затворени от мъка очи. Въпреки че мразеше Пандавите, той не се радваше да види мъртви синовете им. Кой сега щеше да продължи рода, който в крайна сметка бе и негов? Собствените му синове до един бяха мъртви. Сега, убивайки синовете на Драупади, Ашватхама бе сложил край на династията Куру.

Въздишайки „Уви, уви!“ Дурьодхана изостави живота си. Главата му се отпусна настрана и дъхът му отлетя. Тримата Каурави извикаха опечалени. Като го видя да умира в мъчително разочарование вместо в радостта, на която се бе надявал, Ашватхама бе обзет от разкаяние.

След като погледаха за кратко царя с просълзени очи, тримата мъже издигнаха голяма погребална клада. Поставяйки трупа на Дурьодхана отгоре, те замълвиха молитви и изпълниха посмъртните ритуали, напръсквайки тялото му със свещена вода от Ганг. После запалиха кладата, ридаейки от мъка, докато огънят го поглъщаше. Когато пламъците угаснаха, Крипа събра последните останки от тялото му и ги отнесе до реката, поверявайки ги на водите, докато произнасяше ведически мантри.

Когато приключиха с ритуалите, тримата воини се качиха на колесниците си и поеха в мълчание към Хастинапура.

29.
Наказанието на Ашватхама

В лагера на Кауравите Пандавите станаха преди изгрев, за да извършат сутрешните си ритуали и да отдадат молитвите си. Тъкмо когато Юдхищхира приключваше с възлиянията си, в шатрата се втурна обезумелият от ужас колесничар на Дхрищадюмна. След като го успокоиха, той описа среднощните събития.

„О, Царю, синовете на Драупади, също както и тези на Друпада до един са убити. Ашватхама, Крипа и Критаварма извършиха нечовешки жестока постъпка. Хората ни бяха изклани безмилостно в съня си. Ашватхама се спусна като самата смърт, посичайки всекиго с меча си. Който и да се опиташе да избяга, бе пронизан от стрелите на другите двама. Мисля, че съм единственият оцелял. Някак успях да се измъкна от лагера и дойдох тук да ви известя.“

Юдхищхира се свлече с вик на земята. Чувайки скръбния вопъл на брат си, останалите Пандави дотичаха и той им разказа какво се бе случило. Те също заридаха и паднаха на земята. Гласът на Юдхищхира се извиси над останалите: „Уви, след като сразихме враговете си, сега и ние сме сразени. Горчивата победа, спечелена с цената на живота на толкова близки, стана още по-горчива. На какво щастие ще се наслаждаваме сега, след като всичките ни синове, приятели и съюзници са избити? Уви, те загинаха като търговци, които след като са прекосили целия океан, накрая потъват в плитка река. Какво ще стане сега с Драупади? Как ще оживее тя, като чуе как безжалостно са убити синовете й?“

Юдхищхира се обърна към Накула и го помоли да доведе Драупади в пандавския лагер, за да й предаде ужасната вест. Когато Накула излезе, останалите братя утешиха Юдхищхира. След това, придружен от тях и от Сатяки, който също бе останал през нощта в кауравския лагер, Юдхищхира излезе от шатрата, качи се на колесницата си и всички поеха към лагера на Пандавите.

Щом пристигнаха там, Юдхищхира видя земята, осеяна с трупове. Отсечени глави и крайници лежаха разпилени навсякъде, накълвани от лешояди и разкъсани от зверове. Като видяха как са били избити хората им — без ризници или оръжия — Пандавите извадиха мечовете си и се заоглеждаха диво, търсейки убийците. Като не откриха нито Ашватхама, нито другите воини, те отидоха разплакани при синовете си и откриха петте обезглавени тела, все още лежащи в постелите си. Потресени, братята застенаха от мъка. Чувствайки се отговорен за смъртта на всички, Юдхищхира се свлече треперещ на земята.

Докато братята му се опитваха да го утешат, Накула влезе в шатрата заедно с Драупади. Щом видя телата на синовете си, тя падна на пода, изгубила съзнание. Като напръска лицето й със студена вода, Бхима я повдигна и прегърна разтрепераното й тяло. Нежното й лице бе потъмняло от скръб сякаш слънце, покрито с буреносни облаци.

Подкрепяна от Бхима, панчалийската принцеса каза: „О, Царю, щастие е, че си възвърна земята, след като победи враговете си и че не си спомняш за сина на Субхадра, силноръкия принц, така жестоко погубен от Кауравите! Сега собствените ми синове са убити по нечестен начин. Като гледам как злият син на Дрона ги е избил в съня им, ме изгаря непоносима мъка. Ако този окаяник не си плати за това престъпление, аз ще умра. Заклевам се да спазвам обета Прая и да гладувам до смърт.“

Драупади седна на пода в йогийска поза с кръстосани крака и протегнати ръце: „Няма да помръдна от това място, докато не ми донесете сияйната скъпоценност от главата на Ашватхама, след като сте го обезглавили като звяр.“

Юдхищхира утеши разплаканата принцеса. Драупади вдигна поглед към Бхима и започна да го умолява: „Помнейки кшатрийския си дълг, о, Бхима, убий този негодник, както Индра е убил Шамбара. Няма мъж на света, който да е равен на теб по храброст. Ти винаги си бил убежище за мен, както всъщност и за всичките си братя. Помнейки всичко това, убий сина на Дрона и ни удовлетвори.“

Гласът на Драупади беше стенание. Принцесата покри обляното си в сълзи лице с длани. Главата й клюмна на гърдите и тя скръбно заплака. Не можеше да изличи от ума си гледката на петимата си обезглавени синове. Удряйки се отново и отново в гърдите, Драупади изпълни шатрата със силните си вопли.

Бхима огледа клането, причинено от Ашватхама. Очите му горяха, огромният му гръден кош се надигаше и спускаше рязко. После взе боздугана си, все още покрит със засъхнала кръв след битката с Дурьодхана. Като помоли Накула да му стане колесничар, Бхима излезе от шатрата и се качи на колесницата си. Само след мигове вече препускаше извън лагера. Той знаеше, че Ашватхама първо би отишъл да види издъхващия Дурьодхана, а след това би поел към Хастинапура. Накула караше колесницата да лети като вятър по пътя към столицата.

Скоро след това в лагера пристигна Кришна и видя зловещата картина от среднощното клане. Като научи, че Бхима е препуснал да търси Ашватхама, той каза: „О, Юдхищхира, Бхима ти е по-скъп от собствения ти живот. Защо стоиш тук бездеен? Несъмнено знаеш, че Дрона даде на Ашватхама оръжието Брахмашира, способно да унищожи трите свята. Макар баща му да му нареди никога да не го използва срещу хора, аз съм сигурен, че в отчаянието си той ще го насочи срещу Бхима. Единствен Арджуна, който също е получил това оръжие от Дрона, може да го спре. Не се бави! Заповядай му да тръгва след брат си. Ще отида с него!“

Кришна напомни на Юдхищхира една случка от преди много години в Дварака, в която се бе проявила дръзката и безскрупулна природа на Ашватхама. Знаейки, че не съществува оръжие по-могъщо от диска Сударшана на Кришна, той отишъл в Дварака и поискал от Кришна да го размени срещу Брахмашира. Кришна отговорил с усмивка: „Дискът е тук до мен. Можеш да го вземеш. Не ми е нужно в замяна оръжието ти.“ Но дори след като напрегнал всичките си сили, Ашватхама не успял да го отмести. Когато се отказал, Кришна го попитал за какво му е дискът. Ашватхама отговорил: „Ако бях успял да го взема, щях да те предизвикам на бой, о, потомъко на Яду. След като съм те победил, притежавайки диска ти, щях да съм най-могъщият човек на света.“

„Трябва да го спрем веднага — заключи Кришна. — Той е гневлив, порочен и жестокосърдечен. Да тръгваме незабавно!“

Юдхищхира кимна. Кришна каза няколко утешителни думи на Драупади и като се поклони на Юдхищхира, бързо излезе от шатрата. Готвейки се да го последва, Арджуна се обърна към Драупади: „О, нежна, като обезглавя онзи брамин, ще ти подаря главата му. Тогава ще изтрия сълзите от очите ти и ще те утеша. След като изгориш телата на синовете си, ще можеш да се изкъпеш, стъпила върху главата му.“

Арджуна просъска думите „онзи брамин“. Той знаеше, че е забранено да се убива брамин, но с поведението си Ашватхама бе показал, че се е отклонил далеч от пътя на браминския живот.

Колесничарят на Кришна, Дарука, който още не беше разпрегнал конете, ги чакаше пред шатрата. Колесницата теглеха четирите жребеца на Кришна — Шайбя, Сугрива, Мегхапушпа и Балахака. Те стояха неподвижни, докато Кришна и Арджуна се качваха. Дарука даде заповед и колесницата потегли, плавно и бързо набирайки скорост. Небесният флаг, носещ емблемата на Гаруда и обсипан със злато и бисери, се развя на вятъра, докато впрягът неудържимо се понесе след Ашватхама.

Не след дълго настигнаха Бхима, но не успяха да го разубедят да не преследва Ашватхама. Мислейки единствено за съкрушената Драупади, той препускаше с високо вдигнат боздуган.

Двете колесници се понесоха една до друга към Ганг. Достигайки брега й, те видяха Ашватхама сред ришите. Синът на Дрона бе потърсил убежище при тях с надеждата да го защитят от Пандавите. Той знаеше, че не съществува място в трите свята, където би могъл да се скрие от Арджуна и Кришна. Затова бе отишъл сред брамините, познавайки почитта на Пандавите към тях, и седеше, облечен само в еленова кожа.

Бхима скочи от колесницата си и се затича насреща му с рев. Ашватхама вдигна поглед и видя разгневения Пандава да се спуска към него, видя също и намиращите се недалеч на колесницата си Арджуна и Кришна. Страшната сила на Шива го бе напуснала веднага щом бе излязъл от пандавския лагер и той бе обзет от ужас при вида на двамата могъщи Пандави и Кришна. Спомни си за Брахмашира; това неустоимо оръжие бе единствената му надежда.

Като взе стръкче трева куша, Ашватхама започна да изговаря мантрите за Брахмашира. Виждайки това, Кришна извика на Бхима да спре и Пандава покорно го направи.

Когато Ашватхама призова оръжието, във всички посоки заблестя ярка светлина. Станал свидетел на ослепителната сила на най-мощното от всички оръжия на Брахма, каквато дори той не бе виждал преди, Арджуна се обърна с молитва към Кришна: „Мой скъпи Кришна, ти си всемогъщият Бог. Многообразните ти енергии не познават предел. Затова единствен ти си способен да дариш с безстрашие сърцата на онези, които са ти предани. Всички, които се намират сред пожара на материалните страдания, откриват пътя на спасението единствено в теб. Ти си отвъд илюзията на този свят и нищо не е загадка за теб. Затова моля, кажи ми каква е тази ослепителна светлина, заплашваща да изпепели всичко?“

„Знай от мен, че това е всемогъщата Брахмашира. Този порочен човек, страхувайки се от неминуема смърт, призова оръжието. Но той не знае как да го оттегли, о, Партха!“

Кришна знаеше, че Дрона не бе дал пълни напътствия на сина си как да използва оръжието, осъзнавайки, че той най-вероятно ще злоупотреби с могъществото му. Сега Ашватхама го бе освободил в отчаянието си, без да се замисли, че то би могло да унищожи целия свят, включително и него самия.

Кришна посъветва Арджуна да се противопостави на оръжието: „Извикай твоето оръжие на Брахма, о, Партха, което ще се съедини с това на Ашватхама. Тогава ще можеш да оттеглиш и двете.“

Арджуна незабавно докосна нозете на Кришна и произнесе в ума си мантрите, призоваващи оръжието. Като го освободи, то се срещна в небето с оръжието на Ашватхама. Висините се изпълниха с ослепителна светлина, сякаш второ ярко слънце бе изгряло и щеше да изпепели вселената.

Вясадева седеше сред ришите на брега на реката. Като видя обединената мощ на двете оръжия на Брахма, той се разтревожи, бързо отиде при Ашватхама и му каза: „Какво правиш, брамине?! Защо призова това оръжие? То ще унищожи света. Веднага го оттегли!“

Ашватхама хвърли поглед към мъдреца, но не отговори. Той бе неспособен да оттегли оръжието, но можеше да го пренасочи към друга цел. Синът на Дрона видя, че опитът му да убие Арджуна и Кришна бе осуетен. Неговата сила бе нищожна в сравнение с превъзхождащите го умения на Арджуна.

Ашватхама осъзна, че е изправен пред смъртта си. Без съмнение Пандавите нямаше да проявят милост към него. Обезсърчен, изпълнен с отчаяние, той си спомни, че Уттара, съпругата на Абхиманю, носи дете, заченато преди смъртта на принца. В утробата й беше последният потомък на рода Куру. Ашватхама обезумя. Именно горделивите Куру бяха убили баща му и сега щяха да убият и самия него. Като реши, че щом трябва да умре, ще отнесе със себе си и последната надежда на династията Куру, Ашватхама съсредоточи силата си върху детето в утробата на Уттара. Като зашепна мантрите за пренасочване на Брахмашира, оръжието полетя към лагера на Пандавите, където Уттара бе отишла заедно с Драупади.

Без да знае за пагубното желание на Ашватхама, Арджуна изрече мантрите за отдръпване на своето оръжие и ярката светлина в небесата постепенно изчезна. Като видя, че опасността е отминала, Вясадева се върна на мястото си сред светците, които извършваха жертвоприношение към Вишну.

В лагера на Пандавите Уттара внезапно се почувства застрашена. Не бе сигурна за причината, но усещаше приближаването на нещо. Прекрасната принцеса, все още съвсем младо момиче, се свлече на земята, ръцете и краката й затрепериха, цялата бе изпълнена с тревога. В уплахата си тя започна да се моли на Кришна, който за нея бе единственият й подслон. Като допря длани и наведе глава, Уттара каза: „О, Боже на боговете, господарю на вселената! Ти си най-великият мистик. Моля те, защити ме, защото никой друг не може да ме спаси от смъртта в този свят на двойствености.“

Чувайки сърцераздирателната й молитва, както бе седнал в колесницата на Арджуна, Кришна, който бе разбрал намеренията на Ашватхама, веднага използва личната си енергия, за да защити Уттара. Той влезе в утробата й в мистична форма и покри детето. Когато оръжието Брахмашира се появи, то бе неутрализирано от Кришна и изпратено обезвредено в небето. Уттара и останалите пандавски жени видяха смаяни оръжието, което се издигна нагоре като пламтяща комета. Несъмнено Кришна ги бе спасил всички от сигурна смърт.

След като отдръпна своето небесно оръжие, Арджуна изстреля друго по Ашватхама и на мига го овърза със здрави въжета. Скачайки от колесницата на Кришна, той се спусна към сина на Дрона и като го сграбчи за косите, го повлече към нея обратно. Въпреки че можеше, Арджуна се поколеба да убие сина на своя учител.

Като видя, че той пощади живота на Ашватхама, Кришна каза: „О, Партха, не бива да проявяваш милост към него. Това не е брамин — той изби невинните момчета, докато спяха, в пълно противоречие с нравствените закони. Греховете му са големи. Убий го за негово собствено добро, иначе ще пропадне в ада. Освен това ти обеща на Драупади, че ще й занесеш главата на убиеца на синовете й. Не се колебай. Той безсърдечно изби хора от собственото ти семейство и без съмнение заслужава да умре от ръцете ти. След като опетни името на своя род, той е просто едно нищожество, позор за династията си. Убий го веднага!“

Като бутна Ашватхама на пода на колесницата, Арджуна отговори: „Не съм способен да го убия, Кришна. Как бих могъл да извърша постъпка, толкова болезнено нараняваща сърцето на моя гуру? Ако такава е заповедта ти, ще го направя; но според мен, по-скоро бих го завел пред Юдхищхира да чуя присъдата му. Драупади също може да реши какво да направим с този окаяник.“

Кришна кимна. Дарука подкара конете и не след дълго те пристигнаха в лагера, следвани от Бхима.

Арджуна довлече Ашватхама пред Юдхищхира и Драупади и каза: „Ето го убиецът на синовете ни. Какво да правим с него сега?“

Нежносърдечната Драупади изпита състрадание към Ашватхама, който стоеше с наведена глава. Тъй като той беше брамин, тя допря почтително длани и каза: „Освободи го, Арджуна; той е син на твоя учител. Казано е, че синът е едно с баща си, така че сякаш самият Дрона стои тук. Всъщност съпругата на Дрона не влезе в неговата погребална клада, защото има син. Убием ли Ашватхама, това означава да причиним на тази уважавана възрастна дама страдание, което не съответства на религиозните принципи. Господарю мой, не я карай да ридае като мен. Пък и не е редно ние, които сме от царски род, да се омърсяваме с грях и ненужно да убиваме брамини. Подобно прегрешение може да унищожи цялото царско семейство.“

В подкрепа на думите на Драупади, Юдхищхира каза: „Точно така, точно така! Нежна моя, думите ти напълно съответстват на светите учения на Ведите.“

Арджуна и близнаците също изразиха съгласието си, но не и Бхима. „Не бива да проявяваме милост към този човек. Той безжалостно уби спящи хора не с някаква друга цел, а заради собствения си интерес. Да го убием е единственото подобаващо наказание за него.“

Бхима се отправи заплашително към Ашватхама със стиснати юмруци. Очите му бяха широко отворени от ярост и той скърцаше със зъби. Драупади бързо застана между него и Ашватхама, който все още не бе произнесъл и дума, вперил поглед в земята.

Виждайки това, Кришна се приближи и постави длан на рамото на Бхима, като му каза да се успокои. После се обърна към Арджуна и каза: „Брамин, дори такъв, който е извършил грях, не бива да се убива; но ако е агресор, тогава трябва да се убие. И двете напътствия съществуват в писанията. Трябва да постъпиш правилно. Редно е да изпълниш своето обещание към жена си, а и да направиш така, че да удовлетвориш Бхимасена и мен. Ние и двамата искаме да убиеш този престъпник.“

Арджуна погледна към Кришна, който сякаш имаше четири ръце, с които едновременно удържаше Бхима и утешаваше Драупади. Той разбираше двусмислените му напътствия. Ашватхама трябваше и да бъде убит, и да не бъде убит. Като извади острия си като бръснач меч, Арджуна хвана сплетения кок на върха на главата на Ашватхама и го отряза заедно с блестящия скъпоценен камък вплетен в него. Тази скъпоценност съдържаше мистичната сила на сина на Дрона и когато остана без нея, той се сви и падна на земята.

Ашватхама трябваше и да бъде убит, и да не бъде убит.

Подавайки камъка на Драупади, Арджуна каза: „Ето украшението, което желаеше, о, прекрасна. Ашватхама вече не е нищо повече от ходещ мъртвец, защото да отрежеш косата на могъщ воин е равнозначно на това да го убиеш. Всъщност, самите Веди също отреждат такова наказание за пропадналите брамини, но никога не разрешават убийство на тялото.“

Бхима похвали Арджуна за интелигентната му постъпка, която удовлетворяваше всички. Той отведе Драупади до близкото легло и я настани, докато Кришна заговори на Ашватхама: „О, сине на Дрона, отсега нататък всички мъдри хора ще те познават като страхливец и окаяник. Ще трябва да понесеш последиците от греховните си дейности. Три хиляди години ще бродиш по земята, страдащ от болести и напълно сам, без да можеш да говориш с никого. Злочест и зловонен, ще живееш в дълбоки гори и безрадостни пущинаци. Когато този период изтече и най-после се пречистиш от греховете си, ще се издигнеш в по-висши сфери. А сега се махай, порочни човече!“

Арджуна и Бхима вдигнаха Ашватхама на крака и като го развързаха, го изгониха от лагера. Лишен от скъпоценността си и прокълнат от Кришна, съвсем останал без сили, той потъна в горите, започвайки самотното си изгнание.

След като Ашватхама си тръгна, Юдхищхира тъжно попита Кришна как бе успял синът на Дрона да избие всички воини в лагера: „Не разбирам как е възможно порочният Ашватхама да убие Дхрищадюмна и толкова много други могъщи воини. Кажи ми, о, Кришна, каква сила го е обладала?“

Кришна разказа как Ашватхама бе обожавал Шива и как бе придобил от него силата да убие тези воини. „Но знайте от мен, че техният час бе дошъл. След като изпълниха волята ми, сега те се отправиха към блажени сфери. Затова не бива да скърбиш за тях, Царю.“

Кришна утеши Юдхищхира с ведическа мъдрост, а останалите Пандави и жените им слушаха думите му. Слънцето бе достигнало пладне, когато Юдхищхира, поуспокоен, каза на братята си, че трябва да отидат на Ганг, за да изпълнят последните ритуали за синовете си и за другите си близки. Увити в прост памучен плат, телата на всички мъртви бяха отнесени на брега на реката, следвани от печалната процесия на Пандавите. Жените вървяха най-отпред, следвани от хиляди брамини, които възпяваха ведически мантри и хвърляха трева куша по земята.

Когато стигнаха до реката, започнаха посмъртните церемонни. Многото слуги, доведени от столицата, поставиха хилядите трупове върху огромни клади, построени по протежение на брега. Докато вятърът отнасяше скръбните вопли на жените, брамините извършиха ритуалите и кладите пламнаха. След това всички влязоха във водите и поднесоха молитви за напусналите души.

Когато церемониите свършиха, Пандавите и Кришна бавно поеха по пътя към Хастинапура.

* * *

Дхритаращра и Гандхари седяха сами в своята стая. След като Кришна си беше отишъл, те отново бяха покрусени от мъка. Старият цар седеше с отпусната върху гърдите глава, въздишаше и плачеше. Той наподобяваше огромно дърво, чиито клони бяха отсечени. Санджая влезе и когато съобщи за себе си, Дхритаращра се изправи да го посрещне, но изгуби съзнание.

Санджая нежно вдигна стареца и каза: „Защо тъгуваш, Царю? Скръбта е безполезна. Осемнайсет акшаухини бяха унищожени, земята остана без стотици царе. Синовете ти до един са избити заедно с толкова много техни роднини, приятели и съветници. Трябва да извършиш за тях посмъртните ритуали. Каква е ползата да седиш тук и да проливаш сълзи?“

Дхритаращра проплака отново и се отпусна назад върху копринения килим, с който беше застлан пода на затъмнената зала. Санджая дръпна тежките завеси на близкия прозорец и светлината изпълни стаята. Царят и царицата бяха с разбъркани коси, бледи и отмалели от мъка. Никой от двамата не бе спал от дни.

Санджая отново помогна на Дхритаращра да се изправи на краката си и старият цар се свлече на своя трон. Със задавен глас той каза: „Лишен от синовете, приятелите и съветниците си, ще водя окаяно съществуване. Защо ли изобщо съм жив? Уви, не послушах думите на доброжелателите си и сега скърбя. Кришна ме посъветва да се помиря с Пандавите и да владея безпрекословно земята. Бхишма и Видура го подкрепиха. Но аз избрах да послушам своя порочен син. Сега той е мъртъв, а аз съм потънал в океан от мъка. Явно греховете в предишния ми живот са били страшни, щом страдам така сега. Нима има по-съкрушен човек от мен на света? Съдбата ми нанесе непоносими удари. Ще сложа край на живота си. Нека Пандавите дойдат тук и ме видят, решен да поема сетния си път към вечния Брахман.“

Санджая поклати глава. Толкова много пъти беше слушал оплакванията на Дхритаращра. Като взе ръката на царя, той отговори: „Освободи се от мъката си, Царю. Ти си добре запознат с наставленията на Ведите по отношение неизбежността на смъртта и вечността на душата. Всичко се случва точно както трябва. Всички хора получават съответните резултати на постъпките си. По твоя вина загинаха синовете ти. Единствено от алчност ти послуша сина си, който винаги се водеше по злонамерени хора. Така собствената ти опорочена интелигентност те унищожи като острие на меч. Толкова много хора се опитваха да те върнат на пътя на добродетелта, но ти не искаше да чуеш. Въпреки че си учен и интелигентен, нямаш качествата да си император на земята, тъй като ти липсва благоразумие.“

Както бе правил и преди, Санджая ясно обясни, че Дхритаращра трябва да обвинява само себе си. Сега единствено можеше да се разкайва. „Човек, който държи горящ въглен в дрехата си, а после се изгори от пламъка му, е наистина глупав, ако се оплаква. Ти и синът ти подклаждахте огъня на Пандавите, раздухвайки го с думите и действията си. Сега синовете ти попаднаха в пламъците като насекоми. За какво ридаеш?“

Откакто Видура бе напуснал двореца, за да тръгне на поклонение, Санджая все повече поемаше ролята на съветник на царя. Както бе правил винаги Видура и той говореше откровено и без страх: „Изправи се, Царю, и изпълни задълженията си. Защо плачеш за онова, което няма как да бъде избегнато? Всички живи същества умират, всичко високо се срутва, срещата винаги завършва с раздяла, а животът — със смърт. Всички създания сякаш пътуват с керван към една и съща страна. Смъртта ще дойде за всекиго по реда му, никой няма да й избяга. Така че е без значение кой тръгва пръв. Синовете ти, постигнати от славна смърт в боя, несъмнено са се издигнали към по-висши сфери. Това е потвърдено в писанията. За един кшатрия няма по-добра смърт от тази в сражение. Скръбта ти по твоите синове е неоправдана и безсмислена. Тя само ще нараства, колкото повече й се отдаваш. Единствено ниско интелигентните се оставят да бъдат победени от скръбта. Тя не носи никаква полза на скърбящия; по-скоро го отклонява от задълженията му и замъглява целта на живота му.“

Санджая никога не спираше да съветва Дхритаращра за негово собствено добро, въпреки че съветите му винаги бяха пренебрегвани. Сега, когато царят изгуби всичко, бе по-вероятно да приеме добрия съвет. Санджая говори известно време, повтаряйки мъдрите наставления, които беше чувал от ришите. Дхритаращра слушаше с внимание, насърчавайки го да продължава, и сякаш усещаше известно облекчение от думите му.

„О, Царю, всички хора получават единствено плодовете на собствените си постъпки. Действайки с желание за изгода, човек постига само повтарящи се прераждания в този свят, придружени от съпътстващите ги страдания. Онези, които са мъдри, действат единствено, за да постигнат освобождение. Посвещавайки дейностите си на Върховния, те се освобождават от обвързващите кармични резултати. Този, който изпълнява задълженията си като жертвоприношение към Вишну, несъмнено се издига до земите на безсмъртието, където се радва на вечно щастие. Но онези, чиито сърца са обсебени от похотта и жаждата за материални наслади, ще продължават да страдат.“

Дхритаращра почувства укора в думите на Санджая. Разкайвайки се за грешките си, той стана от своя трон и отново падна на земята. Гандхари ридаеше безмълвно, докато Санджая се грижеше за царя, пръскайки с прохладна ароматизирана вода лицето му.

Докато старият колесничар утешаваше Дхритаращра, в стаята влезе Вясадева. Сияейки с духовния си ореол, той сякаш се носеше из пространството, докато приближаваше към царя.

Като чу, че е дошъл светецът, Дхритаращра се изправи да го приветства и каза: „Уви, господарю, с мен е свършено. Позор за света! Позор за човечеството! Всичките ни страдания се коренят в човешкото съществуване. Как да понесе човек болката от загубата на богатствата и близките си? Мъката, която ме сполетя, ще свърши само когато приключи и животът ми. Затова днес ще сложа край на жалкото си съществуване.“

Дхритаращра отново се свлече с хлипове на земята. Като го видя в такова състояние, Вясадева каза: „О, могъщи владетелю, чуй думите ми. Ти си учен и интелигентен. Знаеш всичко, затова приеми убежище в тази мъдрост. Щом всичко в този свят е временно, защо скърбиш за онова, което е изгубено? Самото време, превръщайки сина ти в причина, донесе тази разруха. Никой не може да промени съдбата. Аз познавам нейния ход, установен от боговете, и сега ще ти го обясня, дано така умът ти намери покой.“

Вясадева разказа как преди известно време присъствал на едно събрание в съвещателната зала на Индра. Там видял много велики риши, начело с Нарада, както и самата богиня Земя. Всемогъщият Вишну дошъл в събранието и Земята го помолила настоятелно: „Мой скъпи Господи, ти обеща да облекчиш товара ми. Нека това бъде час по-скоро!“

Вишну отговорил: „Най-големият от стоте синове на Дхритаращра ще осъществи желанието ти. Ще постигнеш целта си посредством този цар. Сражавайки се за каузата му, всички царе, които ограбват богатствата ти, ще се срещнат в жестока битка и ще се избият едни други. О, прекрасна, продължавай да поддържаш всички създания. Тази война скоро ще облекчи бремето ти.“

Вясадева продължи да обяснява, че Дурьодхана бе въплъщение на Кали, божеството на настъпващата епоха на конфликти и страдания. Под неговото пагубно влияние се бе случило страшното клане. Дхритаращра не биваше да обвинява Пандавите. Нарада бе разкрил и на тях плана на боговете. Изпълнени със скръб при вестта, че ще трябва да участват в подобно кръвопролитие, те се опитваха с всички сили да го избегнат — но никой не можеше да разколебае Дурьодхана.

Вясадева заключи: „Ето, разкрих ти тайната на боговете, Царю. Не тъгувай. Всички загинали воини сега живеят щастливо във висшите сфери. Земята вече не страда под тежестта им, а властта премина в ръцете на праведния цар Юдхищхира. Така сега светът ще поеме по пътя на добродетелта. Освободи се от скръбта си. Ако състрадателният Юдхищхира те види в такова състояние, той няма да го понесе. Овладей се! Прекарай оставащите ти дни в аскетизъм и постигни целта на живота.“

Дхритаращра въздъхна. Като се изправи на крака с подкрепата на Санджая, той отговори: „О, най-добър сред ришите, мислейки за синовете си, аз потъвам в скръб и почти изгубвам съзнание, но думите ти ме убедиха да не изоставям живота си. С разбирането, че боговете са повелили всичко, ще се опитам да се освободя от тъгата си и да продължа да живея.“

Тогава Вясадева си тръгна. Успокоени, Дхритаращра и Гандхари се оттеглиха в личните си покои, за да отпочинат, след като цяла нощ бяха плакали.

30.
Скръбта на Юдхищхира

Преди пладне Дхритаращра повика слугите си и пожела да отиде до Ганг, за да изпълни посмъртните ритуали за починалите близки. Той поиска жените от династията Куру да присъстват и слугите излязоха да ги доведат и да подготвят процесията.

Жените излязоха с вопли от дворците си. Плачейки и удряйки се в гърдите, те се качваха в колесниците, които щяха да ги откарат до реката. С разпуснати коси, захвърлили накитите си, принцесите напускаха домовете си като кошути, излизащи от планинска пещера, след като еленът водач е паднал убит. Викайки високо имената на своите съпрузи и синове, те приближаваха към реката. Като слушаха печалните им вопли, хората изпитваха чувството, че сякаш е настъпил часът на всемирното унищожение.

Дхритаращра и Санджая яздеха непосредствено зад жените, следвани от много слуги. След няколко километра срещнаха Крипа и Критаварма, които разказаха със задавени гласове на царя как Бхима бе убил Дурьодхана. След това споделиха за среднощното клане, извършено от Ашватхама. И двамата изглеждаха засрамени.

Накрая Крипа каза: „Сега трябва да бягаме. Ашватхама бе пленен и освободен от Арджуна. Кришна го прокълна да скита като изгнаник по земята три хиляди години и той тръгна към горите. Дай ни позволението си, Царю, да се завърнем по домовете си.“

Дхритаращра почувства как сърцето му потъва в още по-страшна мъка. Той позволи на двамата мъже да се приберат в домовете си и заповяда процесията да продължи. Скоро приближиха до Ганг.

Вестта, че те пътуват към Ганг, бе стигнала до Юдхищхира; Пандавите и Кришна решиха да се срещнат с тях край реката. Драупади и панчалийските жени ги последваха с натежали сърца.

Когато наближиха Ганг, Пандавите видяха хилядите жени на Куру, потънали в скръбни ридания. Юдхищхира тръгна към тях, а те го заобиколиха с викове. Някои го укоряваха: „Къде е твоята добродетелност, Царю? Къде са правдивостта и състраданието ти? Ти безмилостно изби бащи, братя, учители, синове и приятели. Каква полза, че си император сега, след като дори собствените ти синове и съюзници са мъртви? Уви, войната не донесе на никого нищо освен мъка!“

Минавайки между жените, Юдхищхира си проправи път към Дхритаращра и се поклони в нозете му. Всеки един от братята му направи същото, съобщавайки името си, докато се покланяше. Дхритаращра с усилие прегърна Юдхищхира и благослови братята му. Когато чу името на Бхима обаче, сърцето му се изпълни с неконтролируем гняв. Овладявайки чувствата си, той го повика, за да може да го прегърне, както бе направил с Юдхищхира.

Кришна разбра намеренията на Дхритаращра. Той докосна Бхима по рамото, давайки му знак да изчака. После като прояви мистичната си сила прапти, Кришна взе от тренировъчната зала на Дурьодхана в Хастинапура желязната статуя на Бхима и я бутна в протегнатите ръце на Дхритаращра. Слепият цар, притежаващ силата на десет хиляди слона, изгаряйки от гняв, стисна статуята с цялата си мощ. Като я мислеше за самия Бхима, той я разтроши на безброй парчета.

Когато статуята беше разбита, отломките й жестоко израниха гърдите на Дхритаращра и той избълва кръв. Изтощен от усилието и цял окървавен, той рухна на земята като разцъфнало дърво париджата. Санджая коленичи край него, мълвейки: „Недей така, Царю…“

След като бе дал воля на яростта си, Дхритаращра на мига съжали, мислейки, че е убил Бхима.

Като видя, че гневът на царя е отминал, Кришна каза: „Не тъгувай, о, Бхарата. Виждайки, че си разгневен, аз предпазих Бхима от сигурна смърт. Това, което разтроши, беше само неговата статуя. Кой би могъл да се освободи от яростната ти прегръдка, силна като самата смърт? Но какво добро щеше да ти донесе убийството на Бхима? То не би върнало живота на синовете ти, о, Царю. Изостави гнева си и се успокой.“

Дхритаращра наведе глава от срам. Неговите прислужници му помогнаха да се изправи на крака и го отведоха до водата, за да го измият и да сменят дрехите му. След това, когато слепият цар бе настанен на изящен килим покрай речния бряг, Кришна каза: „Ти си изучавал всички писания и познаваш нравствеността. Защо изпитваш гняв към Пандавите? Всичко, което се случи, бе причинено от твоето безразсъдство. Самият аз се опитах да те предупредя преди битката, но безуспешно. Ти постоянно пренебрегваше съветите на Видура, Бхишма, Дрона и Санджая. Единствено онзи цар, който вижда собствените си недостатъци, може да се радва на благоденствие, но този, който действа своеволно и не следва доброжелателните си съветници, е обречен да страда. Бхима с право уби коварния ти син, този порочен злодей, който довлече панчалийската принцеса в събранието. Като си спомниш и неговата, и своята неприязън към Пандавите, обуздай гнева си.“

Дхритаращра бе сломен: „Така е, както казваш, о, Мадхава. Заслепен от бащина обич, аз се отклоних от добродетелта. Вече не съм гневен. Нека да прегърна Бхима и Арджуна с любов. След като всичките ми синове са мъртви, щастието ми сега зависи от Пандавите, които не са ми по-малко от синове. Уви, постъпих като враг с онези, които трябваше да подкрепям и закрилям.“

Като ги прегърна един по един, Дхритаращра помоли Пандавите да отидат при Гандхари. Преди да се изправят пред нея, Вясадева отиде при царицата. Мъдрецът бе способен да вижда в сърцата и умовете на всички създания и разбирайки, че тя има намерение да прокълне Юдхищхира, й каза: „Не причинявай зло на Пандавите, Гандхари. Вместо това се възползвай от възможността да практикуваш опрощение. Спомни си, Царице, че именно ти благослови Дурьодхана, казвайки: «Победата винаги съпътства добродетелта.» Думите ти не се оказаха неверни. Без съмнение Пандавите са надарени с всички добродетелни качества. Откажи се от пагубното си желание.“

Докато Вясадева говореше, Пандавите се приближиха към Гандхари и й поднесоха почитанията си, докосвайки един по един нозете й.

Сълзи бликаха от очите на Гандхари, когато отговори на Вясадева: „Не тая никакви лоши чувства към Пандавите, мъдрецо, но мъката разкъсва сърцето ми. Без съмнение Кауравите, безочливи, високомерни и горделиви, загинаха заради безразсъдството на Дурьодхана и съветниците му. Не обвинявам Пандавите; но те направиха нещо, което не мога да приема. Бхима повали сина ми с нечестен удар. Това не би могло да е в съответствие с добродетелта.“

Бхима, който бе научил от Кришна за мистичния начин, по който Гандхари бе дарила сили на сина си, отговори: „Честен или не, това бе единствената възможност синът ти да бъде убит. Ти несъмнено знаеш това, Царице. Порочният принц действаше толкова вероломно спрямо нас, без никога да се замисля за добродетелта. Затова и заслужаваше да бъде убит по всякакъв начин. Ако не го бяхме убили, Юдхищхира нямаше да може да установи справедливо управление. Така че направих всичко по силите си и го повалих в боя точно както бях дал обет. Ако не ме бе спрял Юдхищхира, щях да съм го направил много отдавна — още в деня, в който той оскърби дъщерята на Друпада.“

Бхима чувстваше, че ниският удар, с който бе убил Дурьодхана, не е всъщност греховен, защото Кришна бе пожелал това. Цялата добродетел произтичаше от Кришна и бе предназначена единствено за негово удовлетворение. Но като знаеше, че вярата на Гандхари в Кришна не е същата като неговата, Бхима не изрази тази причина. Това само би намалило уважението, което царицата изпитваше към Кришна.

Гласът на Гандхари затрепери: „Ти постъпи нечовешки, Бхима! Как можа да пиеш кръвта на Духшасана? Само един ракшас би направил подобно нещо.“

Бхима не изпитваше разкаяние, но утеши царицата: „О, непорочна Царице, знай, че не допуснах кръвта му да премине по-навътре от устата ми. Когато Духшасана извършваше престъпленията си спрямо Драупади, аз дадох ужасна клетва под влиянието на гнева. Ако не я бях изпълнил, доброто ми име щеше да бъде опетнено, а истинността на думите ми — компрометирана. Не бива да ми приписваш вина, о, Гандхари. След като не си спряла синовете си навреме, сега не обвинявай нас, които сме невинни.“

Гандхари плачеше безмълвно, мислейки за синовете си. Крехкото й тяло се олюляваше и прислужничките й дойдоха да я подкрепят. След известно време тя успя да се овладее и каза: „Защо не пощади поне един от синовете ни, Бхима? Как ще оцелеем без подкрепа в този свят?“

Гневът й пламна отново и царицата попита: „Къде е Юдхищхира? Искам да говоря с най-големия син на Панду.“

Треперейки, с допрени длани, Юдхищхира застана пред Гандхари и каза: „Ето го, о, Царице, жестокият убиец на синовете ти. Заслужавам проклятието ти, тъй като съм коренната причина на тази страшна разруха. Прокълни ме веднага! Не ме е грижа за царство, богатства, нито дори за самия живот! Причинявайки гибелта на роднините и приятелите си, аз доказах, че съм безразсъден и мразя собственото си семейство.“

Гандхари се бореше да овладее гнева си. Осъзнавайки слабостта на съпруга си и порочността на синовете си и мислейки за думите на Вясадева, тя се въздържа да изрече проклятие. Очевидно бе, че Юдхищхира изпитва дори повече от нужното разкаяние и болка. Въпреки това той не биваше да позволява на Бхима да извършва недостойните си постъпки срещу двамата й по-големи синове. Зад превръзката, която я правеше сляпа, Гандхари усещаше очите си пламтящи от възмущение. Въпреки че бе вложила голяма част от аскетичната си сила, когато бе благословила Дурьодхана, мощта й не бе напълно изчерпана. Тя леко повдигна превръзката и погледна към краката на Юдхищхира. Под погледа й ноктите на пръстите му, които сияеха съвършени, бяха белязани и покафеняха.

Като видя това, Арджуна отстъпи заднешком зад Кришна. Юдхищхира обаче не трепна. Като се овладя, Гандхари заговори успокоително на братята, а после им каза да отидат при Кунти, която копнееше да ги види отново.

Пандавите се изправиха пред майка си. Виждайки ги за първи път след изгнаничество им, Кунти заплака, скривайки лице с края на сарито си. Като рида известно време, тя започна продължително да прегръща и милва синовете си, хлипайки при вида на раните и белезите по телата им.

Драупади падна в нозете на Кунти и ги обля със сълзите си: „О, почитаема, къде отидоха всичките ти внуци? Като те виждат така разплакана, защо не идват при теб? О, майко, как да живея сега, как да ме вълнува някакво царство? Уви, синовете ми ги няма вече!“

Кунти вдигна Драупади и я утеши. Докато говореше на скръбната съпруга на Пандавите, при тях бяха доведени Дхритаращра и Гандхари. Чувайки воплите на Драупади, Гандхари й каза: „Не тъгувай така, скъпа дъще. Тази ужасна битка бе причинена от неминуемия ход на времето. Всичко бе предречено от Видура и Кришна, които напразно се опитваха да постигнат мир.“

Като си спомни за Кришна, Гандхари усети как гневът й пламва отново. Въпреки че се бе опитал безуспешно да договори мир, той би могъл да постигне желанието си със сила, стига да бе поискал. Имаше под свое командване огромна армия, състояща се от най-силните воини на земята. Твърдеше се, че е и самият Върховен Бог. Несъмнено нищо не бе отвъд възможностите му. Гандхари заключи, че всичко се бе случило по вина на Кришна. Ришите дори бяха казали, че унищожението на воините е било божествена подредба.

Като помоли Кришна да се яви пред нея, Гандхари каза: „Пандавите и Кауравите бяха изтръгнати из корен, о, Кришна, пред самите ти очи. Защо прояви такова коравосърдечие? Би могъл да предотвратиш това кръвопролитие. О, Мадхава, след като ти съвсем преднамерено допусна това всемирно унищожение, трябва сега да понесеш последствията. С каквато и малка добродетел да съм се сдобила, служейки на съпруга си, аз те проклинам, о, Владетелю на диска: както безмилостно позволи Кауравите и Пандавите да се избият едни други, така и ти да загинеш от собствените си хора. О, Говинда, на трийсет и шестата година, броено отсега, ти и членовете на рода ти ще се избиете в братоубийствена битка, а самият ти ще бъдеш убит накрая по нечестен начин. Тогава жените от твоето семейство ще плачат така, както ридаят сега жените на Куру!“

Кришна наведе глава с допрени длани: „Думите ти ще се сбъднат, о, непорочна. Никой на този свят не може да унищожи Вришните и Ядавите. Изричайки проклятието си, ти ми помогна, тъй като обмислях как да оттегля своя род от този свят. Нито богове, нито гандхарви, нито асури могат да ги убият. Затова те ще се избият едни други.“

Като чуха проклятието на Гандхари и отговора на Кришна, Пандавите се спогледаха потресени и се вцепениха. Мисълта за напускането на Кришна дори и след трийсет и шест години бе нетърпима. Как щяха да живеят без него?! Те се вгледаха в лицето му с насълзени очи.

Отвръщайки с обич на погледа им, Кришна каза: „Освободи се от скръбта си, Гандхари. Твоят син Дурьодхана, когото нито ти, нито съпругът ти спряхте, беше порочен, завистлив и арогантен. Защо обвиняваш други за собствената си грешка? Още от самото начало трябваше да изоставиш сина си. Той бе олицетворение на ненавистта и непокорството към по-възрастните. Затова и получи заслужен край. Стига с тази безполезна скръб; като й се отдаваш, тя само нараства. Както браминката ражда деца, за да практикуват аскетизъм, а вайшята, за да отглеждат крави, така и кшатрийката отглежда синове, за да загинат в бой, не по друга причина.“

Когато Кришна свърши, Гандхари остана безмълвна. Тогава Дхритаращра попита Юдхищхира къде според него са отишли загиналите воини след смъртта си в боя. Юдхищхира отговори: „По милостта на Ломаша Риши ми бе дарена способността да разбера къде са отишли героите. Те до един са постигнали небесните сфери на боговете. Дори онези, които са били убити, докато са бягали от битката, са се издигнали до областите на трайно блаженство. Истината е, че тъй като са загинали в присъствието на Кришна, мъртвите воини без съмнение са отишли на благоприятни места.“

Успокоен от уверението на Юдхищхира, Дхритаращра се разпореди да бъдат извършени посмъртните ритуали за синовете му и техните съюзници. Хиляди брамини напяваха химни от Сама и Риг Веда, докато погребалните клади пламваха на речния бряг. Куру навлязоха във водите до кръста, поднасяйки възлияния за заминалите си роднини. Воплите на жените изпълниха въздуха и заглушиха браминските мантри.

Когато Пандавите се приготвяха да влязат в реката, за да извършат посмъртните си приношения, Кунти се приближи към тях и кротко им каза: „О, герои, поднесете възлияния и за Карна. Този сияен воин, пръв в битката, който бе винаги радостен да се сражава, бе син на Сурия и мое първородно дете. Той е вашият най-голям брат.“

Петимата братя се вцепениха; Юдхищхира и Арджуна се спогледаха. Отдавна те подозираха, че Карна е с божествен произход. Малко вероятно бе подобен воин да е дете на един шудра. Но да е син на собствената им майка? Как не бяха разбрали досега? Защо Кунти не им беше казала?

Юдхищхира простена на висок глас. Несъмнено, майка им както винаги казваше истината. Пандава заговори поразен: „О, благородна, нима си майка на онзи Карна, който беше като море с прибой от стрели, в което могъщите му ръце бяха акули, а звукът на тетивата му ревът на вълните? Нима си майка на онзи, който бе заклет враг на Арджуна и на когото никой освен Арджуна не можеше да устои? Как си могла да криеш това, като човек, покрил огън с полите на дрехата си? Кажи ни как стана той твой син и защо скри това от нас? Уви, съкрушен съм при тази вест от още по-страшна мъка, отколкото като научих за смъртта на Абхиманю!“

Юдхищхира простена отново. Освен на всички други почитаеми личности, убити във войната, той бе причинил смъртта и на собствения си по-голям брат. Ако беше знаел кой е Карна, войната можеше да бъде избегната. Дурьодхана дори нямаше да помисли да се сражава без него. Обединени с Карна, Пандавите щяха да бъдат непобедими.

Разтреперана, Кунти каза: „Уви, скъпи синко, дълго пазих тази тайна, неспособна поради страха си да я споделя с никого. Още като девойка родих този могъщ герой. Понякога ми се искаше да ви кажа, но винаги се разколебавах. Сега като разбрах, че е загинал заедно с всичките си синове и няма кой да извърши последните ритуали за него, не можех повече да крия тайната.“

Мислите на Кунти се върнаха към онзи съдбовен ден, в който Сурия бе влязъл в стаята й. Тя се взря в Ганг, която течеше все така спокойно както в деня, в който бе пуснала кошницата с Карна по водите й. Кунти се свлече с ридания на земята. Юдхищхира я вдигна, прокарвайки прохладната си длан по челото й: „О, майко, каква ли мъка си изстрадала! О, Карна! Къде отиде, без да си ни поздравил като свои по-малки братя!“

Юдхищхира вдигна поглед към Кришна, който стоеше, навлязъл до кръста във водата, поднасяйки възлияния за напусналите души. Несъмнено той имаше своите неразгадаеми причини да не им каже истината за Карна. Но Кунти би трябвало да им се довери. Би могла да им разкрие самоличността му още отдавна и да предотврати толкова много кръвопролития. С разтреперан глас и ум, замъглен от мъка, Юдхищхира каза: „О, майко, разкажи ми как се роди Карна и защо си го изоставила? Несъмнено боговете са осъществили някакъв свой замисъл посредством тебе, нежна.“

Кунти разказа историята на синовете си, а те я слушаха смаяни. Каква странна съдба бе принудила него, най-големия Пандава и син на могъщия полубог на слънцето, да бъде лишен още при раждането си от своето наследство и оставен в ролята на враг на собствените си братя. Пандавите се загледаха в Кришна, който излизаше от реката със стичащи се по тялото капки вода, сияещ на яркото следобедно слънце. Когато той се приближи към Кунти и братята, Юдхищхира му каза какво им бе споделила Кунти и с допрени длани попита: „О, Господи, защо никой никога не ни съобщи това?“

Кришна отговори: „От обич към леля си не ви разкрих нейната тайна. Карна обаче знаеше истината, Царю. Но въпреки това не се отказа от верността си към Дурьодхана, макар да разбираше последствията. Сега ти и братята ти трябва да извършите за него подобаващите ритуали.“

Кунти и синовете й навлязоха в реката и останаха там известно време, поднасяйки мълчаливо възлиянията си за Карна и за всичките си останали загинали роднини. Когато приключиха, Юдхищхира се разпореди да бъдат направени нужните приготовления, за да останат на брега на реката през следващия месец. В съответствие с духовните напътствия той нареди на всички да живеят там в продължение на трийсет дни, за да извършват ежедневни приношения за мъртвите.

Вечерта падаше, когато Пандавите седнаха край Кришна. Бяха наобиколени от много риши начело с Нарада, когото Юдхищхира попита за Карна. Искаше му се да узнае всеки детайл от живота му. Нарада разказа историята подробно. Каза им как Адхиратха и Радха бяха отгледали Карна и как поради силната си природа той бе търсил най-доброто обучение във военното изкуство. Враждебността му към Арджуна се бе породила поради отказа на Дрона да го обучава, мислейки го за син на колесничар. Карна си бе тръгнал, решен да се върне и да унижи Дрона, побеждавайки най-добрия от учениците му. Именно тогава бе отишъл при Парашурама, където бе обучаван, а по-късно прокълнат заради измамата си.

Когато научи всичко за Карна, включително и обещанието му към Кунти да не убива никого от братята си с изключение на Арджуна, Юдхищхира заплака. Той се обърна към Кунти и каза: „О, само ако Карна бе дошъл при мен като брат…! Без съмнение щях да му дам земята и да избегнем цялото това бедствие. Ставайки предводител на Пандавите, той щеше да заблести на земята, както Индра сияе в райската обител.“

Кунти дръпна бялото сари над косите си. Сълзите се стичаха свободно по лицето й, когато отговори: „О, дете мое, не бива да мислиш така. Опитах по всякакви начини да убедя Карна в онова, което бе от негов най-голям интерес, но той не искаше да ме чуе. Дори баща му, могъщият Сурия, се яви в съня му и се опита безуспешно да го разубеди, но нито Сурия, нито аз можахме да го отклоним от враждебността му спрямо вас. Като видях, че той необратимо се намира под влиянието на съдбата и иска да ви навреди, аз се отказах от опитите си да променя намерението му и си тръгнах. Щеше да стане само още по-лошо, ако тогава ви бях разкрила самоличността му.“

Юдхищхира покри с длани лицето си и въздъхна: „О, майко, не те обвинявам, че си мълчала. Без съмнение си била подтикната от всемогъщата съдба. Въпреки всичко ми се щеше да ми се беше доверила. Затова казвам, че от днес нататък никоя жена няма да бъде способна да пази тайна.“

Виждайки тъгата на Юдхищхира, Нарада каза: „О, Царю, не се поддавай на скръбта. Ти се сдоби справедливо със земята със собствени сили. Винаги верен на своите задължения, ти оцеля в това сражение и сега си безпрекословният владетел на света. Защо не се радваш? Надявам се всичко с теб да е наред. Изправи се и заеми мястото, което ти се полага по право. Зарадвай приятелите си и поведи този свят по пътя на добродетелта.“

Но Юдхищхира беше отчаян. Думите на мъдреца не му носеха радост. Откровението на майка му за Карна само увеличи мъката му. Несъмнено убитите воини бяха достигнали висшите сфери, но какво щеше да стане с вдовиците и сираците им, които наброяваха милиони? Юдхищхира обичаше хората като грижовен баща. Сега светът бе пълен със скръбни жени и деца, лишени от своите закрилници.

Той отговори сериозно: „О, най-добър сред светците, завладях света, уповавайки се на Кришна, на благословиите на брамините и чрез силата на Бхима и Арджуна. Въпреки това ме терзае тежка скръб. Избих всичките си роднини само защото жадувах за царство. След като причиних смъртта на свидния син на Субхадра и на синовете на Драупади, моята победа, мъдрецо, не изглежда по-добра от поражение. Мъката на тези нежни жени разкъсва сърцето ми. А заради мен сега толкова много жени са в същото положение. Как бих могъл изобщо да се наслаждавам на земята?“

Юдхищхира даде воля на терзанието си. Възхвалявайки опрощението и себевладеенето, той проклинаше кшатрийския живот, който винаги бе изпълнен с насилие и гняв. Макар стриктно да бе съблюдавал задълженията си, неговата природа бе по-скоро браминска, отколкото кшатрийска. Юдхищхира изрази пред Кришна и братята си своето намерение да прекара остатъка от живота си в покаяние.

„Водихме война като кучета, биещи се за парче месо. А сега това месо вече не ни е нужно. Ще го захвърля. Усилията бяха напразни. Не постигнахме целта си, нито пък враговете ни постигнаха своята. Злите Каурави, разглезени от неразумния цар Дхритаращра, срещнаха гибелта си, а за нас останаха димящите руини. Ще отида в горите, изоставяйки привързаността си към този свят. С ум, насочен към отречение, ще постигна целта, която търсят аскетите и светците. Нека Бхима стане цар. Или пък ти, Арджуна, заедно със скъпия си приятел Кришна, можеш да управляваш света. Аз не желая повече да царувам.“

Юдхищхира потъна в мълчание. Арджуна погледна към Кришна, после отново към Юдхищхира. Облиза ъгълчетата на устните си и се намръщи. Нощта бе паднала и пламъците на свещения огън, край който седяха, хвърляха оранжевите си отблясъци върху красивото му лице, което пламтеше, докато говореше:

„Как може да казваш такива думи, господарю? След като победи враговете си, сега ти си законният владетел на земята. Ти си кшатрия. Твой дълг е да закриляш хората. Бедността подобава на ришите, не на царете. Царете е редно да изпълняват жертвоприношения, а после да раздават богатства на нуждаещите се. Използвайки по правилен начин благосъстоянието си, праведните царе увеличават добродетелта и славата си. Светът се нуждае от водач. Твой религиозен дълг е да изпълниш тази роля. Следвайки стъпките на Дилипа, Нахуша, Амбариша и толкова много други велики владетели от нашата династия, ти трябва да бъдеш император на земята. Нима може човек като теб да поеме по какъвто и да било друг път?!“

Юдхищхира продължаваше да мълчи; той не бе разубеден. Накрая каза: „Не мога да приема твоята възхвала на богатствата и светската привързаност. Съсредоточи ума си върху съкровената си същност и ще разбереш думите ми. Единственото ми желание е да се откажа от материалистичния живот и да поема по пътеката на отшелниците. Този свят е илюзия, по която бленуват единствено невежите. Отсега нататък ще приемам само онова, което ми е абсолютно необходимо, за да оцелея, прекарвайки дните си във въздържания и медитация. Дори само като си помисля за такъв живот, усещам щастието, породено от непривързаността. Оставете ме да отида в горите и да се устремя към царството на духа!“

Тогава заговори Бхима. Също като Арджуна и той бе изумен от нежеланието на Юдхищхира да управлява след всички тежки усилия да възвърне царството си. Гласът му отекна в спокойната нощ:

„Несъмнено, Царю, разбирането ти за добродетелта в този случай е като на невежия, цитиращ Ведите, който не познава нищо от смисъла им. Проклинайки царските задължения, искаш да водиш бездеен живот. Ако знаехме, че такива са намеренията ти, нямаше да се сражаваме. Но ние го направихме! Ако сега изоставиш дълга си, тогава гибелта на синовете на Дхритаращра е била безсмислена.

Въпреки това мъдреците са казали, че убиването на враговете и добродетелното управление са истинският ни дълг. Кшатриите притежават милост и себеконтрол и упражняват тези качества, изпълнявайки своите задължения, а не нечии чужди. Оттеглянето ти сега би било подобно на това някой да избие своите многобройни врагове, а после да сложи сам край на живота си; или като на човек, който се качва на дърво, за да вземе меда, но пада, преди да го е вкусил; или подобно на гладния, на когото са дали храна, а той я отказва.“

Бхима продължи да излага аргументи, осъждайки заплануваното от Юдхищхира оттегляне. Той посочи, че задълженията на царя са установени от Върховния Бог и затова трябва да бъдат изпълнявани. Отречението бе допустимо за царете едва след като остареят или бъдат победени. Докато има сили и възможност, един добродетелен кшатрия винаги се стреми да управлява и закриля хората.

Бхима заключи: „О, Царю, ако човек можеше да достигне съвършенство просто чрез отречение, тогава планините и дърветата щяха да са най-съвършените същества. Те всички живеят във въздържание, не вредят никому и практикуват целомъдрие. Истинското отречение е да изпълняваш задълженията си съгласно желанието на Върховния Бог. Светът се върти, защото всички създания действат според природата, дадена им от Бога. Онзи, който се въздържа от действия, никога не постига успех.“

Юдхищхира не наруши мълчанието си. Арджуна каза: „О, Царю, има една древна история, спомената във Ведите, във връзка с достойнствата на отречението и действието. Послушай, нека ти я разкажа.“

Арджуна разказа историята за няколко млади брамини, които отишли в гората, изоставяйки задълженията си, решени да живеят отшелнически живот. Индра дошъл при тях в облика на птица и ги попитал какво правят, а когато му отговорили, казал: „Подобен начин на действие не се одобрява в писанията. Ведите са определили задълженията на брамина. Човек, който изоставя дълга си, среща укор и неуспех. От своя страна онзи, който изпълнява задълженията си просто защото трябва да бъдат изпълнени, и преживява от остатъците от жертвоприношенията, поднесени на Върховния, на предците, на боговете и гостите си — такъв човек постига цели, които иначе са труднодостижими. Истината е, че няма нищо по-трудно от това да се живее като почтен и трудолюбив семеен, което в крайна сметка води до истинска непривързаност към всичко светско. Това е най-сигурният път към праведността.“

Арджуна разказа как тогава брамините се отказали от живота на незряло отречение, върнали се към задълженията си и постигнали успех.

Юдхищхира въпреки това не отговори нищо. Тогава Накула също се опита да насърчи своя по-голям брат да поеме царските си задължения. Цитирайки ведически напътствия, той описа жертвоприношенията, предписани за кшатриите. Царете трябваше да се разделят с богатствата си, раздавайки ги като милостиня на брамините и на всички хора по време на големи жертвоприношения. Да се изостави всичко и да се отиде в гората просто не съответстваше на ведическите наставления за дълга на един цар. Той трябваше да извършва жертвоприношения за благото на хората и да действа като техен закрилник. Ако изоставеше тези си задължения в името на отречението, това единствено би довело до бедствие както за самия него, така и за поданиците му. Истинското отречение е нещо вътрешно, съкровено, а не показно. Онзи, който изпълнява дълга си в настроение на непривързаност, е истински отречен, а не този, който изоставя своя дълг.

След това заговори Сахадева, който бе съгласен с братята си. Докато Юдхищхира седеше мълчалив сред ришите, поддържащи свещения огън, Сахадева каза: „О, Царю, трудно е да се отречем от материалните привързаности, като спрем да действаме. Нека враговете ни постигнат заслугите, принадлежащи на онзи, който се отказва от действие, но чийто ум все още жадува за материални неща. Но нека приятелите ни добият заслугите на този, който владее света, освободен от вътрешна привързаност. Думата «мое» е смърт, докато обратното «намах» — е вечният Брахман. Именно смъртта и Брахман подтикват хората да действат. Мъдрият, който се е освободил от всички погрешни разбирания за себе си и е осъзнал, че е вечна душа, работи, без да бъде привързан към резултатите. Така делата му са духовни и той постига Брахман. Но онзи, който продължава да желае резултатите от дейността си, дори и да живее в гората, всъщност живее в челюстите на смъртта. Истината е, Царю, че дори бездействието се смята за действие, ако човек желае резултата. Затова изпълни дълга си в настроение на непривързаност и така добий вечната добродетел.“

Дори след като братята му се изказаха, Юдхищхира продължи да мълчи. Той знаеше това, което те казваха, и не можеше да отрече истинността му. Въпреки всичко в сърцето си не искаше да владее света. Той седеше, втренчил поглед в земята. Състрадателният Пандава мислеше за Бхишма, който все още лежеше на бойното поле върху своето легло от стрели; за Дрона, когото безмилостно бяха убили; за Карна, собствения им брат, чийто живот бе отнел, дори без да знае кой е. Мислеше за Абхиманю и за синовете на Драупади, за младите им съпруги, които тъгуваха за мъжете си. Ако се бе отказал от желанието си за половината царство, никой от тях нямаше да загине. Дурьодхана въпреки всичките си недостатъци не беше лош владетел. Кому беше нужно да съсипят толкова много животи?

Виждайки потиснатостта на съпруга си, Драупади му заговори утешително: „О, Царю, братята ти се измориха да те убеждават, опитвайки се да ти направят добро, а ти не отговаряш. Господарю мой, когато живеехме в гората, страдайки от студ, вятър и жега, ти каза на братята си: «Скоро ще убием Дурьодхана в битка и ще възвърнем царството си.» О, най-доблестни, сега това се случи, но ти въпреки това натъжаваш сърцата ни с колебанието си. Всичките ти братя са като богове. Всеки един от вас е достоен да владее вселената заедно с всичките й подвижни и неподвижни създания. Да се бях омъжила дори само за един от вас, щастието ми щеше да е пълно. Несъмнено това, което те е обзело сега, е някакво безумие. Как иначе ще си готов да се отречеш от предписания си дълг? Не се поддавай на безразсъдство. Вземи скиптъра и жезъла на правосъдието. Управлявай богинята Земя с праведност. Почитай боговете с жертвоприношения. Раздавай подаяния и наказвай престъпниците. По този начин, господарю мой, ще се сдобиеш с щастие и ще зарадваш братята си.“

Юдхищхира продължаваше да мълчи. Пандавите седяха замислени. От недалечната гора се чуваха щурци. Брамините нашепваха ведически мантри и пееха светите имена на Бога. Кришна погледна Юдхищхира със съчувствие, но не каза нищо. Бхима изгуби търпение и отново заговори на по-големия си брат, опитвайки се да промени намерението му:

„Моля те прости ми, Царю, но не мога мълчаливо да понасям слабостта ти. Всичко, което с такива огромни усилия постигнахме, може да бъде пропиляно, заради твоето объркване. Сякаш си изгубил разсъдъка си. Несъмнено умееш да различаваш правилното от погрешното. Защо тогава се колебаеш да изпълниш дълга си? Никога преди не си проявявал подобна слабост, позволявайки си да бъдеш победен от емоция. Нима забрави греховете на Кауравите? Нима забрави злините, които причиниха на нас и на Драупади? Нима не си спомняш страданията, които понесохме в изгнание, очаквайки този ден? Ти спечели войната, Царю! Сега ти предстои дори още по-страшна битка — битката със собствения ти ум. Ако издъхнеш, преди да си спечелил победа в тази битка, ще се наложи да се преродиш пак и да се сражаваш отново, докато победиш.“

Юдхищхира се огорчи. Предположението на Бхима, че е неспособен да овладее ума си, бе болезнено за него. Поемайки си дълбоко дъх, той отговори: „О, Бхима, мисля, че именно ти си този, който е победен от ума си. Очевидно е, че си поразен от греховете на негодуванието, светската привързаност, алчността, суетата и невежеството. Принуждаваш ме да приема земното и да се отрека от своето желание за отшелничество, но как това ще донесе удовлетворение на душата ми или дори на сетивата ми? Жаждата за наслада никога не може да бъде утолена; тя е пречка по духовния път. Единствено онези, които са способни да изоставят всички подобни желания, могат да постигнат съвършенството в живота. Този, който се е освободил от всякакви желания, е достоен да встъпи в земите на блаженството; но онези, които остават оплетени в безплодно преследване на светски удоволствия, със сигурност са обречени да останат в този свят на страдания.“

Бхима се почувства укорен и замълча. Арджуна заговори отново. Той разказа древна ведическа история за прославения цар Джанака, който също веднъж решил да изостави задълженията си на цар и да се посвети на аскетизъм в гората. Съпругата му обаче твърдо се противопоставила и го върнала на пътя на дълга му като му казала, че макар да възнамерява да напусне царството в настроение на непривързаност, ако е наистина непривързан, тогава за него не би имало разлика дали е отшелник, или цар. Ако обаче все още копнее за материални наслади, дори отшелническата му паничка и тояжка, биха се превърнали в обекти на привързаност.

Юдхищхира изслуша брат си, докато разказваше. Той обичаше да слуша тази история, макар че я бе чувал неведнъж, — но и тя не разколеба решителността му. Във Ведите имаше най-различни напътствия, всяко от които се отнасяше до определено време и обстоятелства. Обмисляйки настоящата ситуация, Юдхищхира оставаше убеден, че отречението бе единственият възможен път за него. Той погледна Арджуна с обич: „Знам, че говориш от желание да ми сториш добро, скъпи братко, но думите ти не докосват сърцето ми. Въпреки че си опитен във военните науки, ти не си запознат с по-фините духовни въпроси. Докато не служиш на себеосъзната душа, не можеш да разбереш истинния път на религията. Също като Бхима и ти приемаш светското и богатството като превъзхождащи аскетизма. Но макар пътят на светските задължения да има своята стойност, той служи единствено като средство да се постигне висшият път на отречението. Осъзнаването на душата е това, към което трябва да се стремим, а в крайна сметка трябва да достигнем и Върховната Душа. И двете са съвсем различни от материята. Затова човек трябва напълно да се отрече от материалното.“

Заинтригувани от аргументите, които си разменяха Юдхищхира и братята му, ришите се усмихваха и кимаха одобрително, когато говореше всеки един от тях. Те поглеждаха към Кришна, който също се наслаждаваше на разговора, но бе решил да мълчи. Един от мъдреците, Девастхана, заговори на Юдхищхира. Той обясни, че дори животът в аскетизъм не е лишен от действие. Аскетите в горите се трудят усилено като извършват жертвоприношения и почитат божествата. Не е сигурно, че дори и те постигат съвършенство чрез отреченията си. Девастхана каза, че животът на праведния цар, който извършва жертви и с внимание изпълнява задълженията си, е не по-малко добродетелен от този на аскетичните брамини и също може да доведе до съвършенство.

Юдхищхира не отвърна. Вясадева също говори пространно за дълга и славата на кшатриите, порицавайки царете, които са неспособни да изпълняват задълженията си. Ако царството остане беззащитно и народът страда, царят ще се замърси с грях. Той също така ще отговаря за престъпленията, извършени в царството. Правилното поведение за един цар е да изпълнява дълга на управник и закрилник, практикувайки отречение едва в края на живота си.

Юдхищхира не искаше да прояви неподчинение спрямо Вясадева или останалите риши, но въпреки това вътре в себе си не можеше да приеме позицията на владетел. С допрени длани той каза на Вясадева: „Господарю мой, мисълта за властта с всичките й обекти за наслаждение не ми носи радост. Терзае ме скръб. Като слушам воплите на всички тези жени, изгубили мъжете си, аз не намирам покой.“

Безсмъртният мъдрец се усмихна: „Недей толкова да обръщаш внимание на щастието и нещастието, тъй като и двете са мимолетни. Под влиянието на времето ту едното, ту другото постигат човека. Удоволствието зачева мъка, а от мъката отново се ражда щастие. В този свят има само два вида хора, които са постоянно щастливи — пълните глупаци и онези, които са овладели ума и сетивата си. Всички, намиращи се между тези две категории, задължително страдат. Затова мъдрият човек изоставя привързаността и омразата и просто изпълнява задълженията си, за да удовлетвори Бога. Твой дълг е да управляваш земята, о, Бхарата. Като го изпълняваш, ще си спечелиш безсмъртна слава и добродетел и в бъдеще ще се издигнеш в най-висшите сфери.“

Юдхищхира се разкъсваше. Противно на характера му беше да отхвърля съвета на светците, но съмненията му оставаха. Как би могъл да се възкачи на престола, след като бе причинил такава разруха? Със стичащи се по лицето сълзи той вдигна поглед към Вясадева и каза: „Аз съм най-грешният човек! Вгледай се в сърцето ми, удавено в невежество! Това тяло, което е предназначено да служи на другите, изби безброй фаланги от хора. Пряко или косвено аз убивах младежи, брамини, доброжелатели, приятели, родители, учители и братя. Дори да живея милиони години, няма да се избавя от ада, който ме очаква заради всички тези прегрешения. Въпреки че не се замърсява с грях онзи, който убива, за да защити народа си или поради друга праведна кауза, това не се отнася за мен в този случай.“

Юдхищхира знаеше, че за един цар да убива, докато изпълнява дълга си, не е грешно; но той не бе цар, когато бе започнала войната. Цялото клане се бе случило единствено за да успее да се възцари на мястото на Дурьодхана. Подобна себичност несъмнено бе греховна.

„Пътят на жертвоприношението няма да ме спаси от ада, който ме чака. Както не е възможно да се пречисти кална вода с кал или да се измие изцапана с вино кана с вино, така невъзможно е да се изкупи убийството на хора чрез жертване на животни.“

Виждайки Юдхищхира така потънал в разкаяние, Кришна се премести по-близо до него. Като вдигна дланта си, изящна като мрамор и ухаеща на сандалова паста, той се усмихна: „Не скърби така, о, най-добър сред хората. Скръбта не може да върне онези, които изгубиха живота си. Те до един са като предмети, придобити насън, които изчезват, когато се събудиш. Пречистени от ударите на оръжията, воините захвърлиха тленните си тела и се възнесоха в райските селения. Защо скърбиш за тях? Жените им също би следвало да се радват, че те са постигнали такива висши сфери. А сега трябва да заемеш позицията си на цар, която ти се полага по право.“

После заговориха Нарада и Вясадева. Те дълго се опитваха да убедят Пандава да се освободи от скръбта си и да приеме трона. Но след всички думи Юдхищхира продължаваше да се колебае. Той взе шепа пръст и я остави да изтече между пръстите си. Искаше му се да зарадва Кришна и да удовлетвори мъдреците, но се чувстваше омърсен от грях. И не бе убеден, че изпълнението на задълженията му би го пречистило.

Той вдигна очи към Вясадева: „О, велики мъдрецо, несъмнено е вярно, че онзи, който изпълнява дълга си в съответствие с напътствията на писанията, не трупа грях. Това го разбирам, но греховете, които вече съм натрупал, ме горят и изпепеляват. Как ще се освободя от тях? След причиненото от мен клане, аз със сигурност ще пропадна в ада. Мисля, че най-доброто изкупление би било да се въздържам от храна и вода, изтощавайки тялото си, докато жизненият ми дъх го напусне. Не вярвам да има друг начин да се спася.“

Вясадева каза, че съществуват много фактори, довели до гибелта на кшатриите. Основната причина бяха миналите им дейности; освен това влияние оказваше и всемогъщото време, движещо се по Божията воля, което бе повелило, че те трябва да загинат. Пандавите не бяха нищо повече от инструменти на Провидението.

„Хората като теб не отиват в ада. Ти винаги си следвал пътя на боговете и ще се издигнеш до висшите сфери. Понякога праведността прилича на греховност, друг път грехът наподобява добродетел. Само мъдрите виждат разликата. В твоя случай не бива да се боиш, скъпо дете. Дори да е имало несправедливост на бойното поле, пак не се страхувай. Единствено онзи, който преднамерено извършва грехове без съжаление и угризение, е обвързан от оковите на греха и попада в ада. Но твоето настроение не бе такова. Ти се сражава с нежелание, а сега се разкайваш. Това ще те пречисти. Въпреки това, щом искаш, можеш да извършиш покаяния. Макар убеждението ти, че си грешник да е заблуда, можеш да изпълниш изкупителните ритуали, предписани за царете.“

Юдхищхира попита Вясадева какви са изкупителните ритуали и след като мъдрецът ги описа, отговори: „Напътствията ти ме зарадваха, мъдрецо. Разбирам, че има начини да се покая, които биха ми помогнали. Все пак още имам съмнения дали да стана цар. Как бих могъл да съм сигурен, че в бъдеще няма да бъда докоснат от грях? Моля те, разкажи ми подробно за царските задължения. Трябва да науча как тези задължения винаги да бъдат съвместими с добродетелта. Струва ми се, че дейностите, които трябва да извършват царете, често са покварени и опасни.“

След като погледна Кришна, който сякаш озаряваше нощта с излъчването си, Вясадева отговори: „О, Царю, ако искаш да слушаш за нравствеността и за царските задължения, най-добре е да се обърнеш към Бхишма. Не мисля, че има някой, който да го превъзхожда по познания в това отношение. Той е бил наставляван от Брихаспати в небесата, както и от мъдреците Васищха и Чявана тук на земята. Учил се е още от Санат Кумара, Маркандея, Парашурама и дори от Индра. Той със сигурност ще разсее съмненията ти. Иди там, където старецът лежи на бойното поле, докато още не е настъпил часът на смъртта му.“

Чувайки името на Бхишма, Юдхищхира се натъжи повече. Сълзи отново потекоха от очите му: „Нима мога да отида при дядо, след като съм го убил така коварно?!“

Кришна обгърна с ръка раменете на Юдхищхира: „Не се поддавай на скръбта. О, най-добър сред царете, трябва да направиш каквото те съветва светият мъдрец. Иди при Бхишма и изслушай напътствията му относно задълженията си. След като този велик мъж разсее съмненията ти, трябва да удовлетвориш брамините и братята си като станеш цар.“

Разговорите бяха продължили цялата нощ. Щом първите лъчи на утрото се появиха на хоризонта, Юдхищхира реши да послуша съвета на Вясадева и да отиде при Бхишма. С мисъл за благополучието на света, той се изправи и каза: „Така да бъде. След като бъда пречистен и ръкоположен от брамините, ще посетя мъдрия старец на Куру.“

Юдхищхира все още се колебаеше, но не искаше да се противопоставя на желанието на Кришна. Бе готов да се остави да го коронясат за император, но имаше нужда да изслуша и напътствията на Бхишма, преди да вложи сърцето си в това задължение.

Като видяха, че Юдхищхира най-после стана от мястото си, останалите Пандави се спогледаха с облекчение. Бяха направени нужните приготовления всички да потеглят към столицата, където щеше да се състои церемонията по ръкополагането. Като луната, придружена от слънцето и заобиколена от звездите, Юдхищхира пое към Хастинапура заедно с Кришна и братята си. Възпяван от бардове и певци, той пътуваше с бяла колесница, покрита с еленови кожи, запрегната с шестнайсет бели вола. Бхима държеше юздите, а Арджуна пазеше с изящен бял сенник главата му. От двете страни на Юдхищхира стояха близнаците, веейки му с ветрила чамара със златни дръжки.

Юдхищхира постави Дхритаращра начело на шествието и старият владетел на Куру седна заедно с Гандхари в златна колесница. Непосредствено след Юдхищхира идваше Кришна на собствената си колесница, управлявана от Дарука и теглена от неговите четири дивни коня. До Кришна седеше Сатяки. Огромен брой слонове и колесници оформяха останалата част от процесията. Те напуснаха гористата област край Ганг и бавно поеха по равния път към града. На влизане в Хастинапура ги посрещна звукът на барабани и раковини, наред с възгласите на хиляди възторжени хора.

31.
Напътствията на Бхишма

Научили, че Пандавите се завръщат, гражданите на Хастинапура бяха украсили столицата с пъстроцветни знамена и гирлянди. После се насъбраха покрай улиците, хвърляйки цветя и ориз, докато преминаваше шествието. Като виждаха отново петимата братя, хората имаха усещането, че съзнанието се завръща в телата им. Всички плачеха и викаха от щастие.

Докато процесията преминаваше по улиците, богатите дами хвърляха копринени платове и скъпоценности от балконите на дворците и се провикваха към Драупади, която идваше след съпрузите си на колесница, покрита със свилен балдахин: „Слава на теб, благословена принцесо, която служиш на тези герои като Гаутами на седмината небесни риши. Несъмнено праведните ти дела и обети са дали резултат.“

Юдхищхира си проправи път към царския дворец, където бе посрещнат с приветствени думи от градските първенци: „Какво щастие, че се завръщаш сред нас, след като срази враговете си. О, най-добър сред царете, върнал царството си с храброст и добродетел, дано цял век бъдеш наш управник! Закриляй поданиците си, както Индра закриля боговете.“

После колесницата на Юдхищхира го откара през широките дворцови порти във вътрешния двор. Брамините пееха ведически мантри за благоденствие, докато Юдхищхира слизаше от колесницата си на влизане в храма. Той се поклони пред божествата, почитайки ги с бисери, гирлянди и благовония. Когато излезе от храма, видя да го очакват брамини, носещи свещени предмети. Те произнасяха благословии и го обожаваха, докато той вървеше към залата за събрания.

Сред брамините се намираше един предрешен ракшас. Името му беше Чарвака, стар приятел на Дурьодхана. Въпреки че носеше дрехите на брамин, той започна да оскърбява Юдхищхира: „О, сине на Кунти, говоря от името на всички тези аскети. Те казват: «Позор за Юдхищхира, порочния цар, който унищожи рода си! Най-добре за него ще е да изостави живота си!»“

Чувайки думите на Чарвака, брамините нададоха гневен вик, а после замълчаха засрамени. Нито един не бе съгласен с Чарвака и те се вгледаха тревожно в Юдхищхира, който наведе глава и промълви: „Бъдете щастливи брамини. Така е, както казвате. Ненужно е да ме позорите повече, защото скоро ще изоставя живота си.“

„Това не са наши думи, Царю! Не сме казвали подобно нещо. Всичките ни благословии са с теб!“

Някои от мъдреците се вгледаха внимателно в Чарвака и с духовния си взор разбраха самоличността му: „Това е злият ракшас Чарвака, приятелят на Дурьодхана!“

С почервенели от гняв очи мъдреците докоснаха свещените си шнурове и изрекоха ведическата сричка „Хун!“ Чарвака падна като дърво, поразено в корените от мълнията на Индра.

Възхваляван и успокоен от брамините, Юдхищхира влезе в съвещателната зала с ведър ум и зае мястото си на златния трон. На други два златни трона, точно срещу него, се настаниха Кришна и Сатяки, а Бхима и Арджуна седнаха до царя. Кунти седна на бял трон от слонова кост с близнаците от двете си страни. Дхритаращра и останалите възрастни Куру се настаниха наоколо на кресла, сияйни като огън.

Залата се изпълни със звуците на свещени песнопения и церемонията започна. Юдхищхира бе измит със светена вода от златни кани, както и с мляко, мед, кисело мляко и гхи. След като бе облечен в снежнобяла коприна и украсен със златни накити и пъстри гирлянди, Дхаумя го настани да седне на изящен трон, застлан с тигрова кожа. С Драупади до себе си той поднесе възлияния в свещения огън. Когато церемонията завърши, Кришна приключи ритуалите, напръсквайки със светена вода от една голяма раковина коронясаната глава на Юдхищхира.

Юдхищхира бе провъзгласен за цар на Куру. Забиха хиляди барабани, залата се изпълни с ликуващи възгласи на одобрение. Юдхищхира раздаде подаяния на присъстващите брамини, започвайки от Дхаумя и свещенослужителите, които бяха извършили церемонията. Той им дари купища злато и скъпоценности, а те многократно го благославяха и възхваляваха.

След като раздаде обилна милостиня, Юдхищхира зае мястото си на царския престол и заговори: „Велик трябва да е онзи, който получава подобна възслава и почитания от такива мъдри брамини. Аз не се чувствам достоен за подобни възхвали. Несъмнено сме ваши избраници, след като казвате, че сме постигнали толкова много. Цар Дхритаращра обаче е нашият владетел и нашият водач. Ако искате да ме удовлетворите, подчинявайте му се и вършете онова, което той пожелае. Той е господарят на света, на вас и мен. Нека никой не се отнася към него по-различно от преди.“

Благородният Юдхищхира се опасяваше, че сега Дхритаращра може да бъде пренебрегван или дори тормозен. Повечето хора обвиняха него за настъпилата катастрофа. След като ясно изрази, че за него подобно поведение към слепия монарх е неприемливо, Юдхищхира посочи министрите си. Бхима стана принц-регент, Арджуна — главнокомандващ на армията, а близнаците — министри на правосъдието. Дхаумя бе въздигнат в главен свещенослужител, а Санджая — в царски съветник. После Юдхищхира нареди на Юютсу да се грижи за Дхритаращра и да изпълнява заповедите му по отношение на всички държавни дела в ролята на управник на Хастинапура.

След това Юдхищхира организира брамините да извършат церемонията шраддха за загиналите и се разпореди многото вдовици да бъдат снабдени с обилни провизии. Освен това нареди да бъдат построени домове за раздаване на храна, също обществени бани и монументи в чест на загиналите воини. Дхритаращра раздаде на брамините богатства от името на починалите си близки.

На Бхима бе даден великолепният дворец, който преди обитаваше Дурьодхана и той влезе радостно вътре, както могъщ планински лъв влиза в пещера. Още по-величественият дворец на Духшасана бе предоставен на Арджуна и той отиде там заедно с Кришна, за да отпочинат след церемонията. Накула и Сахадева получиха дворците на Дурмаршана и Дурмукха. Всички Пандави бяха щастливи като боговете в небесата, влизайки в новите си жилища.

* * *

На сутринта след възцаряването си Юдхищхира отново мислеше за Бхишма. Време бе да се върне на бойното поле. Царят на Пандавите отиде да се посъветва с Кришна. Когато влезе в двореца на Арджуна, той го завари седнал на широко бяло легло, обсипано с бисери. Тъмноликият Кришна, облечен в жълта коприна и с прекрасни накити, приличаше на сапфир, инкрустиран в чисто злато. Юдхищхира каза: „О, най-велики сред интелигентните, отпочина ли си? Възстанови ли силите си? О, Господи, по твоя милост ние си върнахме земята и не престъпихме дълга си на кшатрии. Моля те, кажи ми какво трябва да направим сега.“

Кришна не отговори; той сякаш медитираше. Изненадан, Юдхищхира каза: „Чудно е, о, всемогъщи, че си унесен в медитация. Като те виждам, че си се отдръпнал от света и си вглъбен в четвъртото състояние на потъване в себето, аз се изпълвам с удивление. Спокоен като пламък в безветрие, ти изглеждаш неподвижен като скала, а космите по тялото ти са настръхнали. Ако съм достоен да разбера причината за това, о, Говинда, бъди милостив да ми я кажеш.“

Възвръщайки външното си съзнание, Кришна отговори: „Онзи великан сред хората, Бхишма, който сега лежи върху легло от стрели и е като пожар, който почти угасва, мисли единствено за мен. Затова и моят ум е съсредоточен в него. Мислите ми са с него, звукът на чиято тетива и пляскането на чиито длани дори Индра не може да понесе. Мисля за него, който отвлече трите принцеси на Кошала, след като победи в бой всички земни царе. Потънал бях в мисли за него, който се сражава двайсет и три дни с Парашурама, преди светецът в крайна сметка да признае неспособността си да победи най-добрия от собствените си ученици. Овладял сетивата си и съсредоточил ума си само върху мен, синът на Ганга търси убежище в мен. По тази причина мислите ми все се връщат към него.“

Кришна каза на Юдхищхира, че Бхишма скоро ще си замине, затова той и братята му трябва да тръгнат незабавно, за да се видят с него. „Когато този велик мъж си отиде, заедно с него ще си отиде и цялото познание за нравствеността и дълга. Никой, дори и аз, не може да даде напътствия като него.“

Преглъщайки сълзите си, Юдхищхира отговори: „Онова, което казваш за Бхишма, е вярно. Слушал съм за величието му от брамините, а сега и ти, чиито думи са самата истина, го потвърждаваш. Ако си толкова добър да проявиш към нас милостта си, о, Мадхава, придружи ни дотам, където лежи Бхишма. Когато слънцето поеме на север скоро, той ще замине за небето по собствената си воля. Нека те види още веднъж преди това, скъпи Кришна. Ти си вместилището на вечния Брахман и окончателното убежище на всички създания.“

Кришна се обърна към седящия наблизо Сатяки: „Нека запрегнат колесницата ми. Потегляме незабавно.“

Юдхищхира докосна нозете на Кришна, който стана и прегърна Пандава. Царят излезе от двореца и веднага се разпореди да бъдат направени приготовления за отпътуване към бойното поле. Качвайки се на колесницата си, Юдхищхира премина по главната улица на Хастинапура, следван от братята си и Кришна, всеки на собствената си колесница. Не след дълго те се върнаха на Курукшетра, ставайки отново свидетели на страшната картина, останала след осемнайсетдневната война. Полето бе осеяно с останки от разтрошени оръжия и колесници. Черепи, по-бели от раковини, лежаха навсякъде сред купища животински кости. Полесражението наподобяваше изоставена арена, използвана от Разрушителя на вселената.

Бхишма бе заобиколен от аскети. Тялото му сияеше като залязващо слънце. Виждайки го отдалеч, Пандавите и Кришна слязоха от колесниците си и се приближиха пешком. Те поднесоха почитанията си на мъдреците, молейки ги за благословиите им, а после седнаха около Бхишма, който лежеше съвършено спокоен на леглото си от стрели.

Със стичащи се по страните сълзи, Кришна каза: „О, силноръки, умът и разбирането ти все така чисти ли са както преди? Надявам се болката или скръбта да не са те покорили. Удивително е как успяваш да поддържаш живота си в подобно състояние. Не мисля, че има друг в трите свята, способен да направи това, нито пък съм чувал да съществува някой, толкова предан на истината, аскетизма, милосърдието, саможертвата и добродетелта. Няма равен на теб по храброст, нито по познаване на Ведите и науката за нравствеността. О, силноръки Бхишма, брамините те описват като един от Васу, но аз те считам за по-могъщ от тези божества. Ти си като самия Васава, великият цар на боговете.“

Кришна бе разказал на Пандавите, че Бхишма преди бил Дяу, водачът на Васу. Прокълнати от Васищха, когото оскърбили, Васу били принудени да се родят на земята. Макар риши да им позволил скоро да се завърнат в небесата, повелята му била Дяу да прекара известно време на земята, тъй като бил водачът им. Васу се родили като синове на Ганга, но тя хвърляла всеки от тях още при раждането му във водите, за да могат бързо да се върнат на небето. Когато се родил Бхишма обаче тя не го хвърлила в реката. Вместо това, останалите Васу го надарили със собствените си сили и той станал равен на всички тях взети заедно. Затова бе непобедим на земята.

След като дълго възхвалява Бхишма, Кришна го помоли да разпръсне съмненията на Юдхищхира относно дълга му: „Разсей тъгата на най-големия син на Панду. Той е объркан от скръб, понеже толкова много от близките му загинаха в битката. Никой друг освен теб, о, най-красноречиви ораторе, не може да унищожи несигурността му, свързана с неговите задължения. Хората като теб живеят единствено за благото на другите. Утеши добродетелния син на Кунти, чийто ум се терзае от мъка.“

Бхишма повдигна леко глава и се вгледа в лицето на Кришна: „Моите почитания, божествени Кришна. Ти си творецът и унищожителят на всички неща. Всичко материално и духовно се излъчва от теб и почива в теб завинаги. Сега съзерцавам всемирния ти облик с всичките му божествени атрибути. Приемам подслон в теб, о, Господи, и те умолявам за милостта ти. Кажи ми, всемогъщи Боже, какво ще бъде най-добре за мен сега? Жадувам единствено да достигна твоята блажена обител.“

Кришна с нежност помилва главата на Бхишма: „Познавам предаността ти към мен, о, най-добър сред хората. Затова и ти позволих да видиш божествения ми облик, който разкривам само на най-верните си слуги. Сърцето ти е чисто и никога не си се отклонявал във вярата и любовта си. Затова ще постигнеш онези земи, от които никой не се завръща. Петдесет и шест дни остават от живота ти, о, Бхишма, след които несъмнено ще дойдеш при мен. Когато слънцето поеме на север, ти ще напуснеш тялото си, отнасяйки със себе си своето необятно познание. Затова всички сме дошли да те послушаме. Бъди така милостив да ни говориш и да разсееш мъката на Юдхищхира.“

Главата на Бхишма се отпусна назад и той затвори очи. Лицето му се обля в сълзи. Пандавите се натъжиха, като го видяха в такива страдания. Те седяха с наведени глави и допрени длани, докато Бхишма отговаряше: „О, велики Нараяна, господарю на световете, сърцето ми прелива от радост, чувайки думите ти, но как бих могъл да изрека каквото и да било в твое присъствие? Ти си вместилището на цялото познание. Кой би се решил да говори за рая пред Индра или за нравствеността и дълга в твое присъствие? Освен това, Кешава, ме измъчва нетърпима болка. Слаб съм и едва ли бих могъл да говоря. Силите ми ме напускат, разбирането ми е замъглено. Бегло различавам каквото и да било. Мисля, че живея единствено чрез твоята сила. Затова ти трябва да говориш за доброто на Юдхищхира и за благото на целия свят. Как бих могъл да говоря аз, ученик пред своя учител?!“

Есенното слънце припичаше и Бхишма бе засенен с голям сенник. Воят на чакалите и хиените, които още бродеха из бойното поле, се приглушаваше от напевните мантри на брамините. Старият Куру, на когото вееха с ветрила чамара, се почувства потънал в божествена любов, докато се взираше в Кришна.

Кришна се усмихна: „Такива думи ти подобават, могъщи, тъй като си велика душа и най-прославеният в рода Куру. Що се отнася до болката ти, чуй благословията, която ще ти дам от обич. Отсега, докато издъхнеш, ще бъдеш свободен от болка, глад, жажда и объркване. Възприятията и паметта ти ще останат незамъглени, а умът ти — умиротворен. Знанията ти ще бъдат толкова ясни за теб, като риби в прозрачно езеро. Така ще бъдеш способен да отговориш на всички въпроси на Юдхищхира.“

Докато Кришна говореше, дъжд от цветя се посипа от небесата. Ришите го възславиха, а боговете засвириха на небесните си инструменти. Повя прохладен, ароматен вятър, всичко притихна. Дори зверовете и птиците замлъкнаха.

Слънцето залязваше. Кришна каза на Бхишма, че той и Пандавите ще се върнат пак на следващата сутрин, за да го послушат. След като се поклониха пред стареца, те се отдалечиха на блестящите си колесници, отправяйки се към недалечния речен бряг, където построиха лагер за през нощта.

* * *

На следващия ден Дхаумя поведе Пандавите и Кришна обратно при Бхишма. Излизайки от лагера с блестящата си като огън колесница, Юдхищхира приличаше на Кувера, заобиколен от гухяките. Кришна и Арджуна пътуваха на една колесница като две великолепни божества. И тримата бяха обожавани от брамините, докато поемаха на път, следвани от Дхритаращра и Гандхари, както и от хиляди други граждани, до един копнеещи да видят Бхишма за последен път, преди да напусне този свят.

Когато Пандавите пристигнаха, те слязоха от колесниците си и се поклониха в нозете му. Същото направи и Кришна. Стотиците риши, заобиколили Бхишма, отстъпиха встрани, за да дадат възможност на Юдхищхира и спътниците му да се приближат. Пандавите видяха, че почти всички прославени мъдреци от всички краища на вселената се бяха събрали. Там бяха Парвата, Нарада, Вясадева, Бхарадваджа, Парашурама, Асита, Гаутама, Атри, Кашяпа, Ангираса и много други — всичките сияйни като жертвени огньове.

Бхишма, който бе посрещнал и почел светците с думите си, поздрави почтително и Пандавите, и Кришна, докато заемаха местата си край него. Кришна го попита как се чувства и Бхишма отговори, че болката и изтощението му са го напуснали. „Истината е, Мадхава, че по твоята милост умът ми е ведър и бистър. Виждам всички неща — отминали, настоящи и бъдещи — толкова ясно, като да държа плод в дланта си. Скоро ще си отида от този свят, мислейки единствено за теб, о, Говинда.“

Синовете на Панду седяха смълчани, завладени от обич към умиращия си дядо. Виждайки това, Бхишмадева се преизпълни с любов. В очите му бликнаха сълзи и той каза разтреперан: „О, мой мили синко Юдхищхира, какви ужасни страдания и несправедливости понесохте вие, добрите души, макар самият ти да си син на олицетворението на религията. Успяхте да оцелеете единствено защото ви закриляха брамините, дхарма и самият Бог.“

Бхишма им заговори утешително, опитвайки се да разсее отчаянието на Юдхищхира, като му посочи, че се намира под божествена закрила. Всичко се случва в съответствие с волята на Върховния, затова никой не бива да скърби при неизбежното.

Докато всички го слушаха с уважение, Бхишма продължи: „Многото беди, които понесе вашата майка, моята снаха Кунти, са изключително печални. При смъртта на великия цар Панду тя остана вдовица с много деца — това е голямо страдание. По-късно тя се изтерза още повече поради вашите мъки. Според мен всичко това се дължи на неумолимото време, под чиято власт се движат всички, точно както облаците са носени от вятъра. Несъмнено влиянието на времето е необратимо и всемогъщо. Как иначе би могла тя да страда толкова в присъствието на Юдхищхира, сина на Дхарма, и на непобедимите Бхима и Арджуна? И още повече: как е възможно някой да се измъчва така, след като негов благодетел е Върховният Бог?“

Бхишма леко обърна глава и погледна Кришна: „Именно този божествен и загадъчен Кришна управлява всичко. Времето е просто негова енергия. Без съмнение дори великите мъдреци и пророци не могат да проумеят плановете му. Колкото и изтощително да изучават действията на Кришна, винаги остават удивени. О, Юдхищхира, най-добър сред Бхаратите, по тази причина твърдя, че цялото това унищожение е според плана на Бога. Приемайки неговата невъобразима воля, просто трябва да я последваш. Сега ти си упълномощеният управляващ, така че трябва да се грижиш за безпомощните си поданици.“

Бхишма знаеше, че този аргумент ще бъде най-силният в убеждаването на Юдхищхира да изпълни дълга си. Всички Пандави бяха предани на Кришна, но понякога силната им и съкровена обич към него ги караше да забравят, че той бе върховният господар на всички събития във вселената. Бхишма просто напомняше на Юдхищхира онова, което той знаеше. Ако Пандава се убедеше напълно, че войната и нейният изход бяха замисъл на Кришна, той нямаше да се колебае да изпълнява царските си задължения.

Благодарение на благословията на Кришна, гласът на Бхишма бе възвърнал предишната си сила. Той продължи да гледа Кришна, докато говореше: „Този Говинда не е никой друг, а върховният всемогъщ изначален Бог. От него произлизат Нараяна и всички останали божества. Въпреки това, той се е появил сред потомците на цар Вришни и ходи по земята, сякаш е един от нас. Така успява да ни заблуди чрез собствената си енергия.“

Бхишма обърна отново очи към Юдхищхира: „О, Царю, само велики личности като Шива, божественият риши Нарада и светецът Капила познават тайната слава на Кришна поради личната си поверителна връзка с него. Юдхищхира, скъпо мое дете, това същество, което ти в невежеството си смяташ за свой братовчед по майчина линия, за свой много скъп приятел, доброжелател, съветник, посланик и благодетел, всъщност е Върховният Бог на цялото материално и духовно битие.“

Бхишма продължи да описва позицията на Кришна, за когото обясни, че присъства в сърцето на всекиго като Свръхдуша. Еднакво благоразположен към всички, той е освободен от измамната представа за различие — той не приема съществата според телата, в които се намират. Затова каквото и да направи, в него липсват материални съображения.

Бхишма замълча за миг, завладян от духовен екстаз. Сълзите течаха на воля по страните му, а Юдхищхира нежно ги попиваше с мек плат. Възвръщайки самообладанието си, Бхишма заключи: „Но въпреки че е еднакво благоразположен към всички, същият този Кришна милостиво дойде при мен, когато напускам живота си, тъй като съм негов верен слуга. Този Върховен Бог, който се явява в ума посредством съсредоточена преданост и медитация, освобождава своя отдаден от оковите на карма при напускането на материалното му тяло. Дано моят Бог, който е четирирък и има пленително лотосово лице с очи, алени като зората, милостиво да ме очаква в последния миг на живота ми.“

Бхишма говореше с глас, затрогващ сърцата на всички присъстващи. Кришна го гледаше със същия любящ поглед, вдигайки длан в благословия. После погледна към Юдхищхира и леко кимна, за да му даде знак, че е време да изложи пред Бхишма колебанията си.

Тогава Юдхищхира започна да задава въпроси за съществените принципи на различните религиозни задължения. Бхишма отговаряше подробно, повтаряйки ведическото познание, което бе получил от небесните риши и лично бе осъзнал. Той цитира много примери от древни истории, за да илюстрира становищата си и слушателите му бяха запленени. Дори боговете се събраха да слушат напътствията му и денят скоро отмина.

По залез всички се оттеглиха в лагерите си с намерението да се върнат по изгрев на следващата сутрин. Разговорът продължи повече от петдесет дни. Първо Бхишма дефинира всички подразделения и задължения на четирите класи и жизнени стъпала според индивидуалните качества. После систематично обясни как човек може да се освободи от материалното оплитане, докато продължава да работи. А след това описа благотворителните дейности, практическите задължения на царете и кои дейности водят до освобождение.

Бхишма отговаря на въпросите на Юдхищхира, докато Пандава бе напълно удовлетворен. В края на петдесетия ден Юдхищхира почувства, че съмненията и несигурността му бяха изчезнали напълно. Постепенно слънцето вървеше към северния си път. Когато то премина в северното полукълбо и настъпи времето, благоприятно за съвършените йоги да напуснат света, Бхишма приключи наставленията си към Юдхищхира и започна да мисли за напускането си. Напълно освободен от материални привързаности, той отдръпна ума си от всичко друго и насочи поглед към Кришна, който стоеше пред него, проявил четириръкия си облик, облечен в сияйни жълти дрехи. Тогава Бхишма прекрати дейността на сетивата си и започна да се моли на господаря на всички живи същества:

„Нека съсредоточа мислите, чувствата и волята си, които досега бяха заети с най-различни въпроси и задължения, във всемогъщия Бог Кришна. Той е винаги себеудовлетворен, но понякога, тъй като е скъп на преданите, се наслаждава на трансцендентално удоволствие, идвайки в този материален свят, който е сътворен от самия него. И ето го тук на земята в свръхестественото си тяло, което привлича всички в трите свята и наподобява цвета на дървото тамала. Нека неговото лотосово лице, украсено с паста от сандалово дърво, бъде вечният обект на привличането ми и нека никога не жадувам за никакви материални резултати от дейностите си.“

Спомняйки си сблъсъка си с Кришна по време на войната, Бхишма продължи: „На бойното поле Кришна управляваше колесницата на близкия си приятел Арджуна, а косите му бяха с цвят на пепел поради праха, вдигнат от копитата на конете. От усилие лицето му бе покрито с капчици пот. Той се радваше на всички тези украшения, а още повече на раните, които му нанасях с острите си стрели. Нека този спомен остане завинаги в ума ми.“

Бхишма знаеше, че участието на Кришна в битката бе просто част от божествените му забавления. Кришна обичаше да проявява любовта си към Арджуна, помагайки му по различни начини в съответствие с желанията на Арджуна. По същата причина се бе радвал на взаимоотношенията си с Бхишма, който се наслаждаваше на гледката на втурналия се насреща му разгневен Кришна. Припомняйки си тази обмяна на любов, Бхишма разказа случката:

„За да осъществи желанието ми, пренебрегвайки собственото си обещание, той скочи от колесницата, грабна едно колело и се затича към мен като лъв, спуснал се да убие слон. Този образ е завинаги запечатан в ума ми — как прекрасното тъмно лице на Кришна е разгневено, докато той тича насреща ми, а яркожълтата му дреха докосва земята. Стрелите ми бяха разбили бронята му, тялото му бе украсено с рани. Нека този Бог Кришна, върховната личност, даряваща освобождение, бъде крайната ми цел.“

Старият герой на Куру съжаляваше, че бе атакувал Кришна, макар да знаеше, че стрелите му нямаше как да са го наранили. Като замълча за известно време, той се потопи в дълбока медитация върху преживяното. Бе почувствал неимоверен екстаз, когато Кришна се бе втурнал към него в гнева си. Самият Кришна също бе изпитал удоволствие, вкусвайки героичното настроение, присъщо на боя. Бхишма сякаш потъваше в спомена за това чувство. Несъмнено сблъсъкът с Кришна на бойното поле бе най-възвишеният миг в живота му. Сега пред него беше същият Върховен Бог, милостиво застанал наблизо, въпреки че Бхишма бе нападал и него, и скъпия му приятел Арджуна по време на войната.

Слънцето бе достигнало пладне и Бхишма знаеше, че наближава времето да напусне. Той овладя ума си, потапяйки го в мисли единствено за Кришна. Припомняйки си многото му божествени забавления на земята, старецът заговори за последен път:

„Сега мога да медитирам съвършено съсредоточен върху Бог Кришна, когото съзерцавам пред себе си, тъй като преодолях невежеството, породено от двойствеността. Той е същият Кришна, който присъства в сърцето на всекиго и който е най-висшата цел на всички трансценденталисти, включително и на онези, които приемат, че абсолютната истина е просто Брахман. Макар различните хора в разните краища на света да виждат слънцето по различен начин, слънцето е едно. Затова се отдавам изцяло на този всемогъщ, вездесъщ Кришна. Нека има мир в света.“

След като се сбогува с Юдхищхира и братята му и им заръча винаги да почитат брамините и да остават верни на истината, Бхишма замълча и спря да диша. Внезапно жизненият му дъх излетя от върха на главата му като пламтяща комета. Присъстващите риши го видяха да напуска тялото си в сияйна духовна форма и да потъва в Кришна, влизайки по този начин във вечната трансцендентална атмосфера, където Кришна завинаги проявява изпълнените си с любов забавления. Те допряха длани и зашепнаха молитви към Кришна, а след това замълчаха от уважение към Бхишма. Пандавите седяха безмълвни и плачеха, виждайки, че любимият им дядо е мъртъв.

Малко по-късно полубоговете забиха барабаните си в чест на Бхишма. Кшатриите надуха раковините си и също заудряха барабани. Всички присъстващи изразиха почитта и уважението си, от небето се посипаха цветя.

Пандавите се взираха безмълвни в стария водач на Куру, неспособни известно време дори да помръднат. Накрая овладяха сълзите си и лично събраха дърва, за да построят погребалната клада. Тялото на Бхишма, обвито в копринен плат, украсено с гирлянди и помазано с ароматни благоухания и сандалова паста, бе поставено на кладата. Юютсу стоеше край главата му, държейки сияен бял сенник. Бхима и Арджуна му вееха от двете страни с чамари, а Юдхищхира и Дхритаращра вееха на нозете му.

Брамините извършиха последните ритуали, поднасяйки възлияния в огъня от името на Бхишма и пеейки химни от Сама Веда. После подадоха горяща факла на Юдхищхира, който запали кладата. Докато пламъците поглъщаха тялото на Бхишма, жените ридаеха от скръб.

След кремацията на Бхишма Куру и Пандавите се върнаха на Ганг. Пепелта от тялото му бе разпръсната над свещените води и всички извършиха приношения. Ненадейно от реката се издигна богинята Ганга. Ослепително сияйна в белите си копринени дрехи и златни накити, тя оплакваше смъртта на своя син:

„Уви, къде отиде синът ми? Той бе с царствена осанка и обноски, бе предан на добродетелта и служеше на по-възрастните. Дори великият Парашурама не съумя да го победи. В Каши той сам надви всички земни царе и отвлече принцесите. А сега го уби безсърдечният Шикханди.“

Като видя скръбната Ганга, Кришна й заговори и я утеши, уверявайки я, че Бхишма е достигнал висшата обител. Славата му на земята щеше да е вечна, а сега бе отишъл на място, откъдето никой не се връща.

Успокоена, богинята се освободи от скръбта си. Тогава Куру я обожаваха, а после получиха разрешението й да се завърнат в столицата.

32.
Кришна се завръща в Дварака

Юдхищхира започна да управлява земята като владетел на Куру. Заобиколен от братята си, той бе като Индра в Амаравати. Бе наредил Дхритаращра да остане управник на Хастинапура. Слепият цар, подпомаган от Санджая и Юютсу, даваше заповеди, които дори Пандавите следваха от уважение. Драупади, Субхадра и останалите жени се отнасяха към Дхритаращра и Гандхари като към баща и майка. Дори Кунти се държеше с Гандхари като с по-старша. Крипа се бе завърнал в града и бе станал доверен съветник на Дхритаращра; останалите риши също го съветваха.

Юдхищхира обаче продължаваше да изпитва дълбоко чувство на вина и срам. Виждайки хилядите вдовици и деца сираци в града, той изгаряше от скръб. Кришна, който по молба на Юдхищхира се бе съгласил да поживее известно време в Хастинапура, каза на тъжния цар: „Не се поддавай на мъката, о, най-добър сред хората, защото така още повече натъжаваш народа си и наскърбяваш дори починалите си близки. Трябва да празнуваш и да извършваш жертвоприношения. Дари радост на поданиците си. Направи богати приношения към предците и раздай милостиня на брамините. Така всеки грях от войната ще бъде пречистен. Изпълни жертвоприношението Ашвамедха, Царю, и се освободи от тази ненужна тъга.“

Юдхищхира отговори с въздишка: „О, Говинда, знам, че ме обичаш. Винаги си бил добър към мен и братята ми. О, Джанардана, поговори ми отново за вечната духовна истина, защото умът ми е потиснат. Утешен от думите ти, които пия като нектар, аз ще намеря сили да продължа да изпълнявам задълженията си.“

Кришна винаги бе склонен да се вслушва в желанията на Юдхищхира. Той знаеше, че пандавският цар няма друго убежище. Въпреки че му се искаше да се завърне в Дварака, за да види близките си, Кришна се бе съгласил пред настоятелните молби на Юдхищхира да остане в Хастинапура. Сега, виждайки душевната му мъка, той му заговори отново, за да го успокои:

„О, най-велик от рода Бхарата, сега трябва да се изправиш пред най-могъщия от всичките си врагове — своя ум. Единственото ти оръжие в тази битка е познанието и нямаш армия, която да ти помага. О, Царю, ти несъмнено вече знаеш всичко. Знаеш, че всички създания са безсмъртни духовни същества, че този материален свят не е нищо повече от временна илюзия, и че най-важната цел в живота е да се търси духовно осъзнаване. Стъпил здраво върху това познание, изпълнявай дълга си, Юдхищхира!“

Кришна обясни как онзи, който желае освобождение, трябва да превъзмогне привързаността и омразата към материалните обекти, включително към материалното тяло и всичките му обозначения. Скръбта на Юдхищхира се основаваше само на външното възприемане на реалността. Той се измъчваше за материалното, без да вижда духа. Всички онези, които бяха избити, продължаваха да съществуват в нови тела. Тези, които скърбяха за тях, също скоро щяха да умрат, забравяйки настоящата си тъга. Първият дълг на всеки човек е да осъзнае своята истинска идентичност като вечна частица от Бога. Това разбиране ще му донесе пълно освобождение от материалните страдания, причинени от невежеството.

„Като изпълняваш материалните си задължения само за удовлетворение на Бога, ще осъзнаеш това, защото такива действия са на духовно ниво и скоро ще те извисят до духовно съзнание. Отхвърли невежеството и извърши онова, което трябва да се направи. Приготви се за жертвоприношението, зарадвай полубоговете и Вишну, удовлетвори брамините и управлявай този свят справедливо и със състрадание.“

Утешен и наставляван след това от Дхаумя и останалите риши, Юдхищхира постепенно се освободи от терзанието си. Той благодари на Кришна, който го попита дали може да отиде до Индрапрастха с Арджуна. Двамата приятели искаха да прекарат известно време заедно в този великолепен град, и най-вече в небесно-красивата Маяшабха. Юдхищхира даде разрешението си и скоро те вече пътуваха на колесницата на Кришна, носейки се бързо по широкия път, който излизаше от Хастинапура на север.

Арджуна и Кришна поживяха няколко седмици в Индрапрастха. На пристигане ги посрещнаха хиляди ликуващи граждани. След това двамата се оттеглиха в Маяшабха; разхождаха се също и из приятната гориста област около града. Разговаряха помежду си за многото битки, спечелени от Пандавите, в които бяха участвали. Кришна виждаше, че Арджуна също тъгува за загубата на синовете и приятелите си, и го утешаваше.

След няколко седмици Кришна отново пожела да се завърне в Дварака и помоли Арджуна да му помогне да си осигури разрешението на Юдхищхира: „Трябва да знаеш, че не съм способен да направя нещо, което не би зарадвало брат ти. Животът ми, богатството и последователите ми са на негово разположение. Но мисля, че трябва да се върна, за да видя своя остаряващ баща Васудева и останалите си близки. Земята с огърлиците си от морета, планини, мини и гори сега е под властта на Юдхищхира. Изрекох много разумни и мъдри думи, за да го утеша, и сега той е решен да изпълнява дълга си. Затова смятам, че е време да тръгвам. Нека отидем заедно при Юдхищхира и да попитаме за разрешението му.“

Сърцето на Арджуна се сви при мисълта за заминаването на Кришна, но той знаеше, че е време. Приятелят му не бе виждал близките си отпреди войната. Те несъмнено скърбяха за Абхиманю и им липсваше Кришна. Неохотно Арджуна се съгласи с молбата му. Рано на следващата сутрин те потеглиха обратно към Хастинапура.

Докато пътуваха, Арджуна каза: „Скъпи Мадхава, аз узнах истинската ти идентичност от проникновените напътствия, които ми даде в първия ден от войната, но ми е трудно да си ги припомня. Истината е, че сега, когато се готвиш да си тръгнеш, умът ми е объркан. Моля те, ако е възможно, повтори ми отново онова познание.“

Кришна се усмихна нежно: „Несъмнено умът ти е много непостоянен, о, сине на Панду! Онези истини, които изрекох пред теб, са поверителни и непознати дори на боговете. Не ме радва това, че си ги забравил, и не мисля, че мога да ги повторя сега. Но ще ти разкажа една древна история на същата тема. Съсредоточи ума си и се опитай да вникнеш, о, Партха, защото това познание ще те освободи от материалните окови.“

Докато Дарука караше колесницата към Хастинапура, Кришна разказа историята. Изгубен в любовта си към Кришна, Арджуна бе запленен от красноречието му. Колесницата се носеше бързо по гладкия път, минавайки през многобройни села, край полета с реколта и ливади с пасящи стада. Когато пътуването бе към края си, Кришна завърши напътствията си и каза: „Ако изпитваш каквато и да било обич към мен, о, потомъко на Куру, ще живееш живота си според тези наставления. Винаги помни истинската си идентичност на душа и съсредоточено отдавай служене на Върховната Душа. Така никога няма да попаднеш отново във властта на илюзията.“

Арджуна отговори, че за него Кришна бе тази Върховна Душа. Да бъде помнен той — това бе единственото изискване за постигане на съвършенство в живота. „Уверен съм в славата ти, Говинда. Всъщност истината е, че не намирам край на славата ти, дори да говоря за нея постоянно с хиляди усти в течение на хиляди години. Ти си единственият Бог на всички същества, а хората те познават по различен начин заради различните си възприятия. Всичко, което постигнахме ние, Пандавите, е само по твоята милост.“

Кришна прегърна Арджуна, който го увери, че ще получи разрешението на Юдхищхира да си замине. „Макар сърцето ми да се разкъсва при мисълта за отпътуването ти, аз разбирам, че трябва да се завърнеш при семейството си. Дълго се радвахме на милостивото ти присъствие тук.“

Колесницата влезе в Хастинапура, преминавайки сред ликуващите граждани, които се втурваха по улиците да я видят. Арджуна и Кришна се усмихваха на хората и приемаха почитта им, като ги благославяха. Скоро стигнаха царския дворец и бързо отидоха при Юдхищхира, поклониха се в нозете му и го поздравиха с обич. След това поднесоха почитанията си на Дхритаращра и Гандхари, които седяха на троновете си до Юдхищхира.

Когато приключиха формалните приветствия, Арджуна и Кришна седнаха пред Юдхищхира, а прислужниците им вееха с ветрила чамара. Като ги видя и двамата вдигнали поглед към него, Юдхищхира каза: „Изглежда, че имате нещо наум. Говорете, герои. Каквото и да е желанието ви, ще го удовлетворя. Не се колебайте да разкриете мислите си.“

Арджуна се усмихна, тъй като очакваше брат му да каже точно това: „Господарят на Вришните и Ядавите, Кешава, иска да види баща си и останалите си роднини в Дварака. О, Царю, ако считаш, че е уместно, пусни го да си отиде. Дай му разрешение да се погрижи за собствения си град.“

Юдхищхира и братята му се вгледаха в Кришна, който бе заедно с тях от месеци. Още щом бе научил, че са излезли от изгнанието си, той бе напуснал Дварака, за да бъде с тях, напътствайки ги как да възстановят предишната си позиция на владетели на света. Братята до един знаеха, че без Кришна не би било възможно да успеят. Сега делото му бе завършило. Дурьодхана и неговата армия от непобедими воини бяха сразени. Пандавите вече бяха безпрекословни монарси; положението им сега бе по-добро отпреди изгнанието. И Хастинапура, и Индрапрастха — двете велики световни столици — се намираха под тяхна власт.

Но Пандавите не се интересуваха особено от власт и величие. За тях присъствието и обичта на Кришна бяха по-ценни от царуването над земята. Юдхищхира бе приел престола, а преди това бе обявил война на Кауравите поради разбирането си, че такова е желанието на Кришна. Чувайки, че той сега иска да се върне в Дварака, Юдхищхира каза: „О, лотосооки Мадхава, ще се съглася да си отидеш. Върви да видиш моя вуйчо и богинята Деваки. Дълго време те е нямало. Предай им най-дълбоките ми почитания, както и на Баларама, който заслужава почитта на целия свят. Спомняй си за нас всеки ден и ако би искал, върни се, когато ще извършваме жертвоприношението Ашвамедха. Всичко, което притежаваме, дължим единствено на твоята благосклонност.“

Юдхищхира незабавно изпрати бързи вестоносци до Дварака, за да уведомят гражданите за скорошното пристигане на Кришна. Освен това се разпореди да му бъдат дарени огромни количества злато и скъпоценности. Милостиво приемайки даровете, Кришна отговори: „О, силноръки, ти си господарят на земята. Всичко, което притежавам, е твое, можеш да правиш с него, каквото ти желаеш. Сега си тръгвам, но със сигурност ще се върна, за да видя жертвоприношението ти.“

Кришна реши да отпътува за Дварака рано на следващата сутрин. Той се изправи от мястото си, както слънцето се издига над източните хълмове, и напусна залата за събрания с Арджуна и Сатяки от двете си страни. Юдхищхира и останалите Пандави повървяха след него, докато се качи на колесницата си и потегли заедно с двамата си приятели към двореца на Арджуна, за да прекара там нощта.

След изгрев-слънце Кришна се приготви за заминаване. Качвайки се на украсената си със скъпоценности колесница, той пое към двореца на Юдхищхира, за да се сбогува за последно. Научили, че заминава, Кунти и останалите жени на Куру излязоха да го видят. Благородните дами, прекрасни в копринените си дрехи, стояха с разплакани очи, поднасяйки отново и отново в ума си своите поклони в нозете на Кришна.

Спомняйки си безбройните пъти, когато Кришна бе закрилял нея и синовете й, Кунти застана край колесницата с допрени длани и започна да отдава молитвите си:

„О, Кришна, ти си изначалният Бог, незасегнат от нищо в този материален свят. Ти съществуваш отвън и отвътре и въпреки това си невидим за всички. Невежите не съумяват да разпознаят идентичността ти на Свръхдуша във всички същества, тъй като няма начин да бъдеш познат посредством материалните сетива. Единствено онези, които са се пречистили от похот и ненавист, могат да се доближат до теб и да те познаят; за другите оставаш покрит от илюзорната си енергия. Ти отвръщаш на тези, които идват при теб с любов, действайки отвътре в сърцата им така, че да ги освободиш от илюзията.“

Застанала пред големия царски дворец, извисил се над нея като бяла планина, Кунти продължи да възславя Кришна. Описа многото случаи, в които тя и синовете й се бяха намирали в опасност и как Кришна ги бе спасил. Гласът й трепереше от безмерна радост: „О, Говинда, копнея всички тези беди да ни връхлитат отново и отново, за да можем пак и пак да те виждаме, защото да те виждаме, означава никога повече да не видим повтарящите се раждане и смърт.“

По време на изгнанието на синовете си Кунти се бе посветила на пости и аскетизъм. Тя бе себеосъзната душа и разбираше, че най-висшата цел в живота бе постигането на освобождение от материалното съществуване. Осъзнавайки, че именно безбройните трудности в живота й я бяха принудили да медитира върху Кришна, тя чувстваше, че тези трудности са били големи благословии, тъй като беше опознала Кришна като окончателната цел на всички духовни практики. Кунти бе развила непривързаност към материята и се молеше Кришна да прекъсне последните й връзки със света, изразяващи се в чувствата й на обич към синовете и останалите й близки. Тя знаеше, че за да постигне пълно освобождение, трябва да възприема всички живи същества, включително и собственото си семейство, като вечни души. Който притежава истинско познание, вижда и обича всички създания по еднакъв начин, тъй като знае, че са частици от Върховния. Телесните обозначения са временни и в крайна сметка без значение.

След като описа дивните качества на Кришна, Кунти завърши молитвите си с една сърцераздирателна молба: „О, господарю на Мадху, тъй както Ганг тече винаги към морето, без нищо да я спира, нека и моето привличане да бъде постоянно насочено към теб, без да се отклонява към никого другиго. Ти си единственият ми подслон и единственият подслон на синовете ми. Как така днес ни изоставяш, въпреки че сме напълно зависими от теб и нямаме никакъв друг закрилник, особено сега, когато толкова много царе са враждебно настроени към нас?“

Кунти знаеше, че макар Пандавите да бяха победили враговете си, скоро щеше да им се наложи да се сражават със синовете и съюзниците на царете, които бяха избили. Тези царе бяха придружени едва от част от войските си в битката на Курукшетра и бяха оставили синовете или братята си да управляват в тяхно отсъствие. Така че все още имаше много владетели в света и предводители на армии, които вероятно щяха да бъдат враждебно настроени срещу Пандавите.

С поглед, устремен към Кришна, тя добави: „Така както името и славата на човек загиват заедно с напускането на душата му, така и ако ти не гледаш към нас, цялата ни слава и дейности ще ни напуснат. О, Кришна, ти владееш всички мистични сили, ти си учителят на цялата вселена. Ти си всемогъщият Бог и аз ти поднасям почтителните си поклони.“

Когато Кунти завърши молитвите си, Кришна вдигна в благословия дланта си, украсена със скъпоценности и червена сандалова паста, запленявайки всички, които го съзерцаваха, с красотата и изяществото си. Той увери Кунти, че точно както тя винаги мисли за него, така и той никога не забравя нея и синовете й.

Настъпил бе мигът Кришна да потегли. Сатяки се качи на колесницата и царската свита, подредена от Юдхищхира, ги поведе извън града. Юдхищхира и братята му се качиха на колесницата на Кришна и го прегърнаха. Дворцовите дами възхваляваха Кришна от балконите, поръсвайки го с дъжд от цветя. По улиците се тълпяха хора, копнеещи за последен път да го видят. След като Пандавите се сбогуваха и слязоха от колесницата, Дарука подкара небесните коне и потегли.

Пандавите стояха и гледаха след колесницата, носеща се по червения каменен път, който излизаше извън града. После, изгубили я от поглед, те бавно и мълчаливо се прибраха в двореца.

* * *

Когато Кришна остана сам на колесницата, Дарука пришпори конете и те бързо достигнаха скоростта на вятъра. Преминавайки край езера, реки, гори и планини, през градове и села, най-после пристигнаха в Дварака. Наближавайки града, Кришна наду раковината си. Стражите познаха звука и отвориха градските порти с радостни възгласи. Те оповестиха пристигането на Кришна и народът се втурна извън града. Виждайки завърналия се след толкова дълго време Кришна, хората се чувстваха като пробудени от дълбок сън. Поднасяха му крави, злато и скъпоценности и ликуваха, биейки на барабани, докато той преминаваше.

Високи знамена украсяваха покривите на дворците, земята беше посипана с листица от цветя. Докато колесницата на Кришна се движеше бавно по улиците, хората размахваха клонки от палми, банани и манго. Пред всяка врата стоеше златна кана с вода, кошница с плодове, захарна тръстика, гърнета с мляко и други благоприятни предмети. От всеки дом димяха благовония и горяха хиляди свещи.

Докато отиваше към двореца на баща си, Кришна съзерцаваше великолепието на своя град — овощните и цветни градини, прекрасните езера, пълни с лебеди и изпъстрени с алени и сини лотоси. Златни аркади, обсипани със скъпоценни камъни, се извисяваха на всяко кръстовище, край улиците се издигаха бели дворци.

Много брамини обожаваха Кришна и той ги чуваше как го възхваляват, докато преминаваше. Със задавени от екстаз гласове те казваха: „О, всемогъщи, тебе почитат дори боговете, ти си най-висшата цел в живота на всички трансценденталисти. Ти си нашият закрилник, водач и обожаем Бог. Какво щастие е, че те виждаме отново, защото ти рядко посещаваш дори жителите на рая.“

Брамините се молеха Кришна да не напуска Дварака отново, казвайки, че всеки ден от неговото отсъствие е бил като хиляди години.

Кришна приемаше молитвите и обожанието им, дарявайки им любящи погледи. Докато колесницата отминаваше нататък, няколко силни мъже излязоха напред, за да разчистят път. Следвана от шествие слонове, колесници и вървящи пеш граждани, колесницата на Кришна постепенно си проправи път сред гъстата тълпа и стигна до двореца на Васудева. В двора той видя пъстроцветно облечени танцьори и артисти, пресъздаващи умело и изящно събития от живота му, докато певци и поети го възпяваха с музикалните си инструменти.

Радостен, Кришна скочи от колесницата си и се срещна с градските управници, като според положението на всеки един им се поклони, прегърна ги или им даде благословиите си. Той обменяше поздравления, ръкуваше се и благославяше хилядите граждани. После влезе в дома на баща си.

Деваки първа посрещна Кришна. След като той бе преклонил глава в нозете й, тя го прегърна и го сложи да седне до нея, галейки косите му и благославяйки го.

После Кришна поздрави всички възрастни дами в двореца, които считаше за майки, а после отиде при Васудева. След като бе докоснал нозете на баща си и бе получил прегръдката му, Кришна седна край него и му разказа вестите от Хастинапура. Васудева не бе чул много за войната и помоли Кришна да му разкаже всичко, което се бе случило, откакто бе заминал.

Заобиколен от останалите възрастни Вришни, Васудева изслуша разказа на Кришна, в който обаче той внимателно избягваше да спомене пред баща си за смъртта на Абхиманю.

Когато Кришна спря да говори, Субхадра, която стоеше край баща си, попита: „Защо не каза на баща ни за гибелта на сина ми, Кришна?“ Като изрече това, тя падна на пода в безсъзнание.

Когато Васудева чу думите й, също изгуби съзнание, покрусен от скръб. Кришна бързо вдигна и двамата, и ги утеши: „Скъпи татко, мила сестрице, как бих могъл да кажа онова, което ще ви донесе само мъка? Знай, татко, че храбрият Абхиманю загина в сурова битка. Сражавайки се с много непобедими воини, без да обърне гръб на боя, той накрая изгуби живота си. Този могъщ герой загина единствено под неизбежното влияние на времето. Невъзможно би било някой да го убие. Сега той е достигнал царството на безсмъртното щастие. Освободете се от изгарящата ви мъка и нека изпълним за него посмъртните приношения.“

Отивайки на свещено място близо до двореца, подпомаган от брамините, заедно с Баларама, Кришна лично извърши церемонията шраддха за Абхиманю. После от името на починалия си племенник раздаде подаяния на хиляди брамини, дарявайки ги с купища злато и скъпоценности, както и със стотици хиляди крави. Всички видни Вришни, начело със своя цар Уграсена, всичките хиляди синове на Кришна, както и останалите роднини, присъстваха на церемонията.

Когато тя приключи, Кришна се оттегли в личните си покои в двореца на Рукмини, а жителите на Дварака се прибраха по домовете си, изпълнени едновременно с радост и мъка.

33.
Жертвоприношението Ашвамедха на Юдхищхира

В Хастинапура Пандавите заживяха като владетели. Юдхищхира бе въплъщение на истината и добродетелта. Никой не намираше недостатък у него. По милостта на боговете, които бяха удовлетворени от набожността на хората под грижите на Юдхищхира, никога нямаше недостиг на дъжд. Земята раждаше изобилно и изхранваше безброй крави, които напояваха ливадите с млякото, капещо от препълнените им вимета. Хората чувстваха, че имат всичко, за което мечтаят, и бяха свободни от тревоги. Не ги връхлитаха болести и умствени терзания, нито ги мъчеха силна жега или студ. Синовете винаги надживяваха бащите си и никоя жена не овдовяваше.

Няколко месеца след заминаването на Кришна Уттара, която живееше при Кунти и Драупади, роди своя син и го нарекоха Парикшит. След като Дхаумя и брамините извършиха церемониите за раждането му и получаването на име, Юдхищхира ги попита: „О, брамини, моля ви, кажете ми дали това дете ще стане праведен цар, прочут и прославен с делата си като своите благородни предшественици?“

Дхаумя отговори, че момчето, което Кришна бе спасил от смърт още в утробата, несъмнено ще се прослави като велик предан на Бога: „Ще бъде известен като Вишнурата, или онзи, който винаги е закрилян от Бога. Надарен с всички добри качества, той ще бъде като Икшваку, прочутият син на Ману, в грижата си за народа. В следването на религиозните принципи и в своята вярност към истината ще прилича на Рама, сина на цар Дашаратха. Ще раздава подаяния и ще закриля безпомощните. Като воин, ще бъде непобедим като могъщия океан, притежавайки бойни умения, равни на тези на Арджуна. Всъщност, Царю, той ще увеличи славата на рода си като самия Бхарата.“

Юдхищхира бе преизпълнен с радост. Ето го достойният наследник на рода Куру. Пандавите още скърбяха за загубата на синовете си, но появата на Парикшит ги утеши. Той съвсем видимо притежаваше всички благоприятни знаци по тялото си. Юдхищхира се разпореди да бъде раздадена милостиня в чест на детето. Мъдреците, присъствали на церемонията за раждането, получиха богатства, но на свой ред ги раздадоха. След това заминаха за планините с умове, съсредоточени в своите аскетични практики.

Скоро след раждането на Парикшит, Юдхищхира започна да мисли за жертвоприношението, което възнамеряваше да извърши. Той все още копнееше да изкупи вината си за убийствата на Курукшетра, а преди заминаването си Кришна бе препоръчал да се направи Ашвамедха. Както и при Раджасуя церемонията щеше отново да му даде възможността да се утвърди като световен император. Трябваше да изпрати един жертвен кон до всички краища на земята. Всеки, който не приемаше властта му, бе длъжен да се сражава.

Въпреки че не изпитваше лична амбиция да властва над земята, Юдхищхира искаше да бъде сигурен, че светът е стъпил на пътя на мира и религията. Не биваше да има втора Курукшетра. Освен това желанието на Кришна бе добродетелният Юдхищхира и неговите братя да се възцарят като всемирни владетели. Затова Юдхищхира започна приготовленията.

Знаейки, че изпълнението на Ашвамедха изисква нечувано богатство, Юдхищхира се тревожеше. Хазната бе сериозно изчерпана от войната. Пандава разкри притесненията си пред Вясадева, който му спомена за огромна съкровищница с богатства, намираща се на север. Мъдрецът разказа на Юдхищхира за древен император на име Марутта, който притежавал почти несметни богатства. Той удовлетворил Шива в жертвоприношение и богът му подарил планина от злато. От нея той направил жертвени олтари от чисто злато, както и огромно количество златни съдове и други принадлежности. Сега всичко това се намираше в една пещера в Хималаите. Вясадева даде напътствия на Арджуна как да намери пещерата и Арджуна потегли веднага. Върна се след месец с невиждани съкровища, натоварени в безкраен керван от волове и слонове.

Тогава Юдхищхира покани всички световни владетели да присъстват на жертвоприношението. Той копнееше да установи мирни отношения с всички тях, но знаеше, че войната е породила враждебни чувства. Имаше много царе, които бяха предпочели да останат неутрални и да не участват във войната в Курукшетра. Но имаше и такива, чиито бащи и братя бяха убити от Пандавите в битката, и те таяха ненавист към тях. Като знаеше това, Юдхищхира помоли Арджуна да следва жертвения кон. Всеки, който видеше коня и откажеше да приеме властта на Юдхищхира, трябваше да се изправи в битка срещу Арджуна. Пандава облече златната си ризница и се подготви за похода.

След като получи благословиите на брамините, Арджуна пое след коня. Следваше го голям ескадрон воини, както и много мъдреци, които да изпълняват свещените ритуали за благополучие и успех. Юдхищхира настоятелно бе помолил Арджуна да не убива никого, освен ако не бе съвсем неизбежно. Помнейки това, той първо се опитваше да установи мирни отношения чрез дипломация, но в някои случаи бе принуден да води битка. Сражава се с тригартите, които таяха враждебност към него заради това, че бе убил техния цар и братята му по време на войната. След като те бяха победени, последва друга яростна битка между Арджуна и цар Ваджрадатта, сина на Бхагадатта. Сражението продължи три дни и Арджуна победи, но пощади живота на Ваджрадатта. Когато царят се съгласи да донесе дарове за жертвоприношението на Юдхищхира, Арджуна продължи на юг.

Последва страховита битка със синдхите, скърбящи за смъртта на Джаядратха. Десетки хиляди воини се втурнаха да се сражават срещу Арджуна. Той ги атакува със стрели от Гандива, унищожавайки оръжията им и принуждавайки ги да побягнат.

В столицата на Синдху живееше сестрата на Дурьодхана, Душала. Като разбра, че Арджуна разгромява войските, тя бързо излезе от града, носейки дете в прегръдките си. Като я видяха да се втурва сред полесражението с детето, воините свалиха оръжията си. Тя падна в краката на Арджуна с плач: „Спри се, принце! Не погубвай остатъците на рода ни! Виж това дете, то е и твой роднина, син на сина ми. От мъка и скръб по Джаядратха, бащата на това дете напусна живота си. А сега ти, убиецо на Джаядратха, искаш да унищожиш каквото е останало от семейството и обкръжението му. О, Арджуна, умолявам те, прости греховете на дядото на това дете и се смили над него!“

Виждайки ридаещата Душала, която приемаше за своя сестра, Арджуна остави лъка си. Той прокълна кшатрийския живот и извика: „Позор за злия Дурьодхана! Този ламтящ за царство скъперник причини смъртта на всичките ми близки!“

Арджуна слезе от колесницата си и утеши Душала. Тя се обърна към воините на Синдху и им каза да сключат примирие с Арджуна. Те отстъпиха. Тогава Арджуна се сбогува с нея и тя се прибра в града, оставяйки го да продължи пътя си.

Конят стигна до Манипур, където Арджуна бе посрещнат с мир от собствения си син Бабхрувахана, когото бе заченал с принцеса Читрангада. Както Арджуна се бе съгласил още при раждането му, Бабхрувахана бе останал в царството си, Манипур, без да участва във войната. Той се приближи към Арджуна с дарове от злато и перли, но Арджуна не бе доволен. Умът му пламна от гняв и той извика на сина си: „Защо идваш с мир, дете, когато противник нахлува в земята ти? Това никога не е съответствало на кшатрийския дълг! Държиш се като жена! Идвам тук с оръжие и ти би трябвало да ме предизвикаш с дръзки думи. Взимай оръжията си, окаян младежо, и се сражавай с мен!“

Бабхрувахана бе смаян от реакцията на баща си. Той се опита да успокои Арджуна, но Арджуна оставаше непреклонен и постоянно предизвикваше сина си да се сражава.

Докато се случваше всичко това, внезапно от земята се появи Улупи. Дъщерята на царя на нагите и съпруга на Арджуна застана пред Бабхрувахана и каза: „Чуй ме, принце. Аз съм Улупи, твоята майка. Дойдох тук в желанието си да сторя добро и на теб, и на баща ти. Бий се с него, защото това ще го зарадва, а ти ще си спечелиш заслуги.“

Чувайки думите на мащехата си, както и постоянните предизвикателства на баща си, принцът се съгласи. Като облече блестящата си ризница и се качи на колесницата си, той се изправи пред баща си, готов за бой. Виждайки недалеч жертвения кон, Бабхрувахана заповяда някои от хората му да го заловят и отведат в града. Арджуна се разгневи и обсипа със стрели могъщия си син.

Последва яростна битка между баща и син. И двамата не проявяваха милост, изстрелвайки безброй стрели един срещу друг. Внезапно Арджуна бе улучен в рамото със стоманена стрела, която го прониза така дълбоко, че почти изгуби съзнание и се подпря на пилона на знамето си. Когато дойде на себе си, той похвали своя син: „Браво! Много добре, сине на Читрангада! Радват ме храбростта и силата ти. А сега бъди смел, защото ще изстрелям смъртоносните си стрели.“

Арджуна се сражаваше безмилостно, разбивайки със стрелите си колесницата на сина си и убивайки конете му. Като скочи на земята, принцът се изправи без страх пред баща си. За миг извади дълга златна стрела, украсена със скъпоценности и пера от канка, и я изстреля от съвършено опънатия си лък. Стрелата полетя към Арджуна и го улучи в гърдите, прониквайки през бронята.

С болезнен стон Арджуна падна от колесницата си и остана на земята. Бабхрувахана, сам пронизан целият от стрелите на Арджуна, бе обзет от страшна скръб, като видя баща си убит и падна в безсъзнание в прахта.

Читрангада научи, че съпругът и синът й са паднали на полесражението и дотича от града. Виждайки ги, лежащи на земята, и тя припадна. Когато дойде на себе си, забеляза край нея да стои Улупи. Тъй като знаеше, че Бабхрувахана се бе сражавал с баща си по нейно настояване, Читрангада каза: „О, Улупи, виж, непобедимият ни съпруг е мъртъв заради твоите напътствия. Нима не познаваш поведението на почтените жени? Нима не си предана на съпруга си? Ако Арджуна те е оскърбил по някакъв начин, би трябвало да си му простила. Защо не ридаеш? О, принцесо на нагите, ти си богиня! Умолявам те да съживиш нашия съпруг!“

Читрангада дотича до Арджуна и падна ридаеща на земята. Със забита в гърдите стрела и бликаща от раната кръв той приличаше на планина с дърво на хребета и извиращи реки от червен окис. Принцесата на Манипур постави нозете му в скута си и захлипа неудържимо.

Възвръщайки съзнанието си, Бабхрувахана се изправи на крака, втурна се към баща си и заплака заедно с майка си, казвайки със задавен глас: „Уви, какво направих?! Какво е изкуплението за човек, убил собствения си баща?! Несъмнено заслужавам да изстрадам всякакви беди за този грях. Не, не мога да продължа да живея! Ще седна тук край баща си, без да приемам нито храна, нито вода, докато ме вземе смъртта. Нека последвам пътя на Арджуна.“

Принцът плака известно време. После седна в йогийска поза до баща си, готов да спазва обета Прая, гладувайки до смърт.

Като видя другата жена на съпруга си и доведения си син така завладени от мъка, Улупи се приближи. С мистичните си сили тя донесе от царството на нагите небесен скъпоценен камък, който имаше способността да възкресява мъртвите. Взимайки блестящата скъпоценност, сияеща със стотици различни оттенъци, тя отиде при Бабхрувахана и каза: „Изправи се, синко. Ти не си убил Арджуна. Истината е, че нито човек, нито полубог биха могли да го убият. Той е нетленен риши с неунищожима душа. Привидната му смърт е просто илюзия. Дете мое, сложи този камък на гърдите на баща си и той ще оживее.“

Принцът направи каквото му бе казано и много скоро Арджуна отвори очи. Раната му зарасна, той седна и се огледа наоколо си. Бабхрувахана въздъхна с дълбоко облекчение. Той се поклони в нозете на баща си и помоли за прошката му. Във висините забиха барабани и заваля дъжд от цветя. Небесни гласове завикаха: „Браво! Отлично!“

Арджуна се изправи и прегърна с обич сина си: „Какво става тук? — учуди се той. — Защо е дошла майка ти Читрангада на полесражението? Защо виждам тук и принцесата на нагите?“

Бабхрувахана каза на баща си да попита Улупи. Арджуна я погледна с въпрос в очите: „Какво те води тук, дъще на нагите? Нима си дошла от желание да ни направиш добро? Надявам се нито аз, нито синът ми да сме те засегнали с нещо.“

Улупи се усмихна и увери Арджуна, че не е оскърбена. Тя бе убедила принца да се бие, за да помогне и на себе си, и на Арджуна. „Чуй думите ми, силноръки Арджуна. По време на войната ти по коварен начин уби Бхишма, поставяйки пред себе си Шикханди, за да го доближиш. За този грях би трябвало да пропаднеш в ада, но грехът ти бе изкупен от постъпката на сина ти.“

Улупи разказа, че скоро след падането на Бхишма тя бе видяла Васу да отиват на Ганг да се къпят. Докато били там, те призовали богинята Ганга и й казали: „Арджуна уби с измама сина ти. Затова ще го прокълнем да умре.“ Ганга се бе съгласила. Свидетел на всичко това, Улупи бе отишла разтревожена при баща си и му бе разказала какво е видяла. Баща й, царят на нагите, веднага отишъл при Васу. Умолявал ги да бъдат милостиви към неговия зет Арджуна и те отговорили: „Дхананджая има млад син, който сега е цар на Манипур. Този воин ще повали баща си в битка и ще го освободи от проклятието.“

Улупи продължи: „По тази причина ти бе победен от сина си. Истината е, че дори Индра не би могъл да те убие, но се казва, че синът — това си самият ти. След като той те уби, аз те съживих с този небесен камък.“

Улупи показа на Арджуна сияйната скъпоценност и той, зарадван, отговори: „Одобрявам всичко, което си направила, богиньо. Нямаш никаква вина.“

Бабхрувахана умоляваше баща си да прекара нощта в града с двете си съпруги, но Арджуна не се съгласи, отговаряйки, че няма право на почивка, докато жертвеният кон не се върне в Хастинапура. Той се сбогува с жените си и със сина си, който обеща скоро да дойде на жертвоприношението на Юдхищхира. Като каза на съпругите си да се срещнат с него в Хастинапура, той продължи по следите на коня.

След това Арджуна отиде в Раджагриха, града, в който бе ходил отдавна заедно с Бхима и Кришна, за да убият Джарасандха. Внукът на Джарасандха, Мегхасандхи, който бе още младеж, но следваше закона на кшатриите, излезе и предизвика Арджуна на бой със смелите и дръзки думи: „Явно този кон го пазят само жени!“ и битката започна. По време на боя колесницата на Мегхасандхи бе разбита и той бе победен. Арджуна каза: „По заповед на Юдхищхира аз не убивам царете, които побеждавам, ако признаят властта му.“

Мегхасандхи се съгласи да присъства на жертвоприношението на Юдхищхира и да донесе дарове. Тогава Арджуна продължи похода си. Той се сражава с няколко други царе, принуждавайки ги да приемат Юдхищхира за император, докато конят най-после стъпи на пътя, водещ обратно към Хастинапура.

34.
Напътствията на Видура към Дхритаращра

В Хастинапура Юдхищхира научи от хората си, че Арджуна приближава града. Като чу, че с брат му всичко е наред, той радостно започна да прави приготовления за жертвоприношението си. Свещенослужителите определиха то да бъде извършено в деня на пълнолунието на месец Магха и избраха благоприятно място сред обширната равнина извън града, което осветиха с ведически ритуали. Бе построен златен олтар, както и много дворци за очакващите се царе. След това по всички краища на земята бяха изпратени вестоносци да ги поканят.

Скоро монарсите започнаха да пристигат, също както и хиляди аскети. Пандавите посрещаха топло всички и ги настаняваха сред удобства. С наближаване на деня на жертвоприношението Юдхищхира сам напусна града и се пренесе в царския павилион. Докато пътуваше натам, той видя жертвената арена, наподобяваща райската столица на Индра. Бяха издигнати триумфални арки, земята бе павирана със златни тухли. Около огнените жертвеници, обграждащи главния олтар, бяха наредени кани, гърнета, черпаци, места за сядане и други необходими принадлежности. Самият главен олтар блестеше като слънце. Юдхищхира не видя нищо, което да не беше изработено от злато.

Гостите се удивляваха на това великолепие. Те бяха обилно гощавани от хиляди слуги и получаваха всичко, каквото пожелаят. Юдхищхира бе разпоредил барабани и цимбали да прозвучават всеки път, когато бъдат нахранени сто хиляди брамина. Звукът от тези инструменти ехтеше през целия ден. Имаше хълмове от храна, казани с гхи и езера от мляко. Жителите на града с радост се присъединиха да присъстват на жертвоприношението, облечени в пъстроцветна коприна и украсени с блестящи златни обеци. Жените носеха скъпоценности и накити, а лицата им сияеха като пълни луни.

Няколко дни преди жертвоприношението пристигна Кришна заедно със сина си Прадюмна, Сатяки и Баларама. Придружаваха ги много други Ядави и Вришни. Всички те влязоха на жертвената арена като богове, спуснали се от небесата. Юдхищхира и братята му обожаваха Кришна и Баларама, предлагайки им най-разкошните дворци за жилища. Кришна заговори за Арджуна, който още не се бе върнал от похода си. Той каза на останалите Пандави, че е получил вести за него и че се очаква да пристигне на следващия ден.

След като Пандавите и гостите им прекараха нощта в своите павилиони извън града, на следващата сутрин те излязоха да посрещнат Арджуна. Поеха с Дхритаращра начело заедно с безброй брамини и граждани. Не след дълго видяха жертвения кон, прекрасен като небесния жребец Уччхаишрава, следван от Арджуна на сияйната му колесница.

Юдхищхира и братята му приветстваха с обич Арджуна, възхвалявайки подвига му да покори земните царе и да върне невредим коня. Кришна го прегърна и отиде заедно с него в павилиона му, където прекараха приятна вечер заедно.

Когато денят на жертвоприношението настъпи, Вясадева отиде при Юдхищхира и му каза: „Време е. Свещенослужителите те очакват. О, Царю, ти трябва да направиш три пъти по-големи приношения от обичайните. Раздай три пъти повече подаяния от нужните на свещенослужителите накрая. Така ще се сдобиеш с благодатта на три Ашвамедхи. Това със сигурност ще те освободи от всички грехове на войната.“

В присъствието на Кришна и на хиляди царе, жертвоприношението бе прецизно извършено, според напътствията на Вясадева и Дхаумя. За всички присъстващи то бе не по-малко великолепно от Раджасуя преди години. Когато приключи и бе време да се даде дакшина, Юдхищхира поднесе цялата земя на Вясадева с думите: „О, велики светецо, това е дакшина, съответстваща на такова жертвоприношение. Вземи тази земя, завладяна от Арджуна, и я раздели между ришите. Аз ще отида в горите, тъй като не мога да взимам притежанието на брамините.“

Тълпата се разшумя развълнувано при думите на Юдхищхира. Всички го приветстваха. Възхвалиха го дори полубоговете. Доволен, Вясадева отговори: „Сега земята е моя. На свой ред аз ти я връщам, Царю. За какво му е на един аскет целият този свят? Как би могъл брамин да владее земята? Вземи я и я управлявай, както е казано в писанията.“

Като чу, че и Кришна потвърждава думите на Вясадева, Юдхищхира отговори: „Така да бъде.“ След това той разпореди всички златни жертвени принадлежности да бъдат разпределени сред брамините, както и купища скъпоценности и милиони крави, даващи мляко. Скромните брамини приеха само колкото бе нужно за оцеляването им. Остана огромно количество богатства, което Юдхищхира раздаде на кшатриите, вайшите и шудрите. Никой, присъствал на жертвоприношението, не си тръгна без ценен подарък и всички се прибраха по домовете си, възхвалявайки Юдхищхира.

Кришна и спътниците му останаха няколко дни след жертвоприношението, радвайки се на присъствието на Пандавите. После, след като бяха обожавани от Юдхищхира, те се завърнаха в Дварака. Сега Юдхищхира се чувстваше пречистен от греховете си. Като се погрижи светът да бъде справедливо управляван от благочестиви царе, той продължи да живее щастливо с братята си в Хастинапура.

* * *

След жертвоприношението годините изминаха бързо за Пандавите. Макар непрестанно да мислеха за проклятието на Гандхари, ужасявайки се от деня, в който Кришна ще напусне света, те се отнасяха към нея и стария й съпруг с най-голяма почит. Дхритаращра се чувстваше сякаш е господарят на земята. За него се грижеха стотици слуги, осигурявайки му всичко, каквото пожелае. Всички царе, които идваха в Хастинапура с дарове за Юдхищхира, бяха молени да изразят почитта и благоговението си пред Дхритаращра. Получавайки обожание като Индра в небесата, слепият монарх забрави скръбта си и бе щастлив. На Гандхари също с внимание и почит служеха Кунти и Драупади, както и Улупи, Читрангада и другите съпруги на Пандавите.

С изключение на Бхима Юдхищхира и братята му се отнасяха към Дхритаращра като ученици към своя гуру. Виждайки тяхното смирение и начина, по който се подчиняваха на заповедите му, Дхритаращра считаше братята за свои собствени синове. Изпитваше единствено срам, спомняйки си за Дурьодхана, който бе унищожил рода и никога не се бе отнасял към него така почтително, както Пандавите.

Но Бхима не можеше да забрави страданията, които Пандавите бяха изживели заради Кауравите. Неспособен да прости на слепия цар, той му поднасяше почитания с неохота и негодуваше, виждайки уважението, което му засвидетелстваше Юдхищхира. Дхритаращра също не изпитваше голяма обич към Бхима, който бе избил синовете му. Той се опитваше да даде на Пандава благословиите си, но умът му все още бе изпълнен с ненавист към него.

Чрез личните си слуги Бхима правеше такива неща, които знаеше, че ще подразнят Дхритаращра. Ставаше причина заповедите на стария владетел на Куру да бъдат пренебрегвани и търсеше начини да го нарани. В гнева си изговаряше язвителни думи, като много добре знаеше, че Дхритаращра го чува. Показвайки силните си мускули, той казваше: „Ето с тези две ръце избих всички синове на този слепец! Попаднеха ли в обсега ми, веднага ги изпращах в царството на смъртта.“ Или пък изричаше оскърбителни думи за Дхритаращра.

Макар и уязвен от думите на Бхима, Дхритаращра не споменаваше нищо за това на Юдхищхира. Чувстваше се твърде задължен на пандавския цар, че да го притеснява по какъвто и да било начин. Гандхари също изтърпяваше болезнените подмятания на Бхима, приемайки ги за неизбежни последици от собствените си постъпки и от действията на съпруга си.

Изминаха трийсет и пет години, през които Юдхищхира управляваше земята. Пандавите непрестанно мислеха за Кришна и тревогата им нарастваше с приближаването на деня, в който проклятието на Гандхари щеше да се сбъдне. Виждайки Парикшит да израства като силен принц, проявяващ всички добродетелни качества, те започнаха да мислят за оттегляне. Макар да знаеха, че смъртта в битка е най-добрият начин за един кшатрия да напусне тялото си, смърт в гората при изпълнение на аскетични практики бе еднакво благоприятна. Праведните царе винаги се оттегляха в последните си години в горите в търсене на духовно съвършенство.

Един ден Пандавите научиха, че Видура се е завърнал в Хастинапура. Министърът на Куру бе заминал на дългогодишно поклонническо пътуване, за да практикува аскетизъм. Макар Пандавите понякога да получаваха вести от него, те не бяха го виждали, откакто бе тръгнал, и често си спомняха с обич за своя чичо. Когато той се върна, те се затичаха към него, завладени от щастие и любов. Един по един петимата братя му се поклониха и го прегърнаха.

Дхритаращра, Крипа, Санджая, Гандхари, Кунти, Драупади и всички други обитатели на двореца посрещнаха Видура. Той изглеждаше много отслабнал от продължителните си аскетични практики, но сияеше с духовна аура. Видура бе прекарал дълго време сред брамини, слушайки духовните напътствия на могъщия Майтрея Риши. Копнеейки да види Дхритаращра и Пандавите преди края на живота си, той бе дошъл на последно посещение в Хастинапура.

Юдхищхира и братята му го обожаваха, поднасяйки му аргхя и други благоприятни предмети. След като го нахраниха обилно, те го поканиха в царската зала за събрания, където винаги бе седял, докато беше пръв министър на Дхритаращра.

Спомняйки си многото случаи, в които Видура им бе помагал, докато бяха млади и страдаха от омразата на Дурьодхана, Юдхищхира седна в нозете му и каза: „Чичо, помниш ли как винаги ни защитаваше заедно с майка ни от беди? Твоята обич като криле на птица, разперени над нейните пиленца, ни спасяваше от гибел. Как ли си преживявал, пътувайки по света? На кои свети места си отдавал служене?“

Чрез собствената си духовна сила Юдхищхира разбираше, че Видура е достигнал много високо ниво на духовна осъзнатост. И чичо му като него самия винаги изпитваше удоволствие да слуша ришите и да практикува аскетизъм. Видура не бе съжалил, че трябва да напусне града, а бе приел това като благословия на провидението, за да може да се посвети на духовно усъвършенстване.

Виждайки, че старият министър на Куру бе постигнал това съвършенство, Юдхищхира каза с допрени длани: „Господарю мой, светците като теб сами са олицетворение на светите места. Тъй като носиш Бога в сърцето си, ти превръщаш всяко място в място за поклонение.“

Юдхищхира попита Видура какво бе видял на дългото си поклонническо пътуване и Видура подробно разказа за всичко. Тъй като бе постигнал себепознание, той изпитваше най-възвишено неземно щастие и бе готов да напусне материалното си тяло, приемайки вечния си духовен облик. Но от състрадание към своя брат Дхритаращра, който той виждаше, че все още е привързан към материалното, бе решил първо да прекара известно време в града. Осъзнавайки, че краят на живота на слепия цар съвсем скоро наближава, а той все още тъне в духовно невежество, Видура искаше да го напътства за последен път с надеждата да разруши привързаността му към сетивните наслади.

Няколко дни по-късно Видура намери възможност да поговори с Дхритаращра. В присъствието на всички Пандави и техните съпруги той се обърна към него със строги думи: „Скъпи ми Царю, трябва незабавно да си тръгнеш оттук. Стига си отлагал! Виж как си се отдал на страха!“

Видура нарече саркастично Дхритаращра „Царю“. Още с пристигането си в Хастинапура той бе разбрал каква е ситуацията. Виждаше как Дхритаращра се наслаждава на уважението и почитта, които му засвидетелстваше Юдхищхира, и считаше себе си за цар. Сега, навлизайки в последните години на живота си, той бе започнал да се страхува. Смъртта щеше да отнеме цялата му власт и къде щеше да отиде тогава? Толкова много престъпления бяха извършени по време на царуването му. Видура му каза откровено: „Тази плашеща ситуация не отминава никого в този материален свят. Господарю мой, Върховният Бог в облика на вечното време приближава към нас. Който и да се намира под влиянието на това върховно време, трябва да му предаде скъпоценния си живот, както и богатствата, честта, децата, земите и дома си. Баща ти, брат ти, благодетелите и синовете ти — всички са мъртви. Животът ти в по-голямата си част отмина. Ти си недъгав човек, който живее в чужд дом. Немощта бързо те побеждава, а ти въпреки това се опитваш да се наслаждаваш на живота, макар да те храни Бхима.“

Видура бе видял напрежението между Дхритаращра и Бхима, затова спомена именно него, за да подтикне Дхритаращра да се откаже от позицията си и да се отдаде на аскетизъм.

Опитвайки се да пробуди срама на Дхритаращра, също както и самоуважението му, Видура продължи: „Животът ти не е кой знае колко по-добър от този на домашно куче. Каква полза да живееш така, съществувайки благодарение на подаянията на тези, които се опита да убиеш чрез отрова и палеж? Ти оскърби съпругата им и узурпира царството и богатствата им. А сега зависиш от тях. О, предводителю на Бхарата, въпреки нежеланието ти да умреш и жаждата ти да живееш дори за сметка на честта си, жалкото ти тяло скоро ще се разпадне като овехтяла дреха. Нищо в този свят не трае вечно.“

Пандавите слушаха мълчаливо. Видура бе безпощаден както винаги. Юдхищхира се замисли над прозорливия му съвет. Ако Дхритаращра бе достатъчно мъдър да го послуша преди години, колко различно щяха да се развият нещата. Сега обаче без съмнение той щеше да последва думите на брат си. Не му бе останало абсолютно нищо, за което да живее.

„Казва се, че уравновесен е този човек, който отива на непознато, отдалечено място, свободен от всякакви привързаности и изоставя материалното си тяло, когато е вече безполезно. Човек от най-висша класа несъмнено е онзи, който се пробуди и разбере — било то сам, или с помощта на другиго — илюзорността и нищожността на материалния свят и изостави дома си, зависейки изцяло от Върховния Бог, пребиваващ в сърцето му. Затова те моля, замини незабавно за северните хълмове. Скоро ще настъпи желязната епоха на Кали и атмосферата няма да е благоприятна за практикуване на духовен живот.“

Думите на Видура удряха като камшик по Дхритаращра. Старият цар мълчаливо слушаше. Както винаги неговият интелигентен министър говореше истината. Каква бе ползата да поддържа безполезния си и разбит живот? Несъмнено човек, стремящ се да наслаждава сетивата си до последния си миг, не постига никакво благоприятно местоназначение. Както правилно бе посочил Видура, къде беше срамът му!? Как така продължаваше да живее в дома на Пандавите след всичко, което им бе причинил? А непрощаващият Бхима се възползваше от всяка възможност да му напомни това.

Дхритаращра почувства как привързаността и страхът му отстъпват на безпристрастието. Той взе решение да поеме към гората. Знаейки, че Юдхищхира няма лесно да се съгласи да го пусне да отиде сам като аскет в гората, той не отговори нищо на Видура. Заминаването му щеше да бъде тайно. Дхритаращра допря длани и преклони глава пред брат си, а после повика слугите си да го заведат в покоите му.

Видура отведе Гандхари в стаята на Дхритаращра. Тримата поговориха насаме и определиха деня, в който щяха да тръгнат заедно към гората. Видура също искаше да приключи дните си, практикувайки аскетизъм. В желанието си да избегнат тъжно и мъчително сбогуване, те решиха да заминат тайно през следващата пълнолунна нощ.

* * *

В съвещателната си зала Юдхищхира мислеше за Видура. Бяха изминали месеци, откакто той бе наставлявал Дхритаращра, и оттогава не бяха виждали нито единия от тях. Дхритаращра бе казал, че не желае да го безпокоят; прислужваше му само Санджая и един-двама други негови близки слуги. Юдхищхира предполагаше, че той иска да остане насаме с Видура и да получи по-нататъшни напътствия. Вероятно обмисляше да се оттегли в горите. Но днес бе годишната церемония шраддха в чест на синовете му. Той несъмнено би искал да присъства.

Юдхищхира реши да отиде при него. Придружаван от братята си, той се запъти към покоите на Дхритаращра сред дворцовите градини. Топлият вятър носеше ухания на екзотични цветя, докато вървяха край окосените поляни и цветни лехи. Безброй птици изпълваха въздуха с нежните си песни, красиви прислужнички седяха на групи край изпъстрените с лотоси езера.

Братята влязоха в покоите на Дхритаращра, но намериха там единствено Санджая. Виждайки натъженото му лице, Юдхищхира се разтревожи; той разбра, че Дхритаращра си бе тръгнал. „О, Санджая, къде е старият ни чичо? Къде е благодетелят ми, чичо Видура? Къде е моята майка Гандхари, която все още скърби за загубата на синовете си? Чичо ми Дхритаращра също бе покрусен от смъртта на синовете и внуците си. Този добър човек се грижеше за нас, когато бяхме осиротели сирачета. Уви, какъв неблагодарник съм аз, отплатих му се, като избих децата му! Нима той е приел оскърбленията ми толкова надълбоко, че се е погубил заедно със съпругата си, удавяйки се в Ганг?“

Това, че Дхритаращра си бе отишъл, без да му каже и дума, наскърбяваше Юдхищхира. Поради смирението си царят на Пандавите считаше, че това се дължи единствено на оскърбителното му държане. Със сълзи в очите той се взираше в Санджая, който бе покрил лице с дланите си и не отговаряше нищо. Старият колесничар бе сломен от мъка и бе загубил способност да говори. Господарят му си бе тръгнал, без да каже нищо дори и на него.

Санджая постепенно успя да успокои ума си с помощта на собствената си интелигентност и избърса сълзите си. Вдигайки очи към Юдхищхира, той каза: „Мой скъпи потомъко на династията Куру, не знам нищо за двамата ти чичовци и за Гандхари. Тези велики души ме изоставиха, Царю. Въпреки че съм най-преданият и доверен слуга на Дхритаращра, той си тръгна, без да ми каже и дума.“

Юдхищхира погледна към олтара на Дхритаращра, където той бе седял всяка нощ с Гандхари, поднасяйки дарове на божествата. Жертвеният огън бе угаснал, статуите на божествата липсваха. Овладявайки мъката си, Юдхищхира се приближи към съкрушения Санджая и нежно го утеши.

В този миг пред тях внезапно се появи Нарада Риши. Юдхищхира и братята му, както и Санджая поднесоха почитанията си в нозете му. Той със сигурност им носеше вест. След като го настани, Юдхищхира каза: „О, божествени, не зная къде са отишли двамата ми чичовци. Нито пък откривам аскетичната си леля, сломена от загубата на синовете си. Ти несъмнено знаеш всичко, дори божия план. Моля те, облекчи тревогата ни с мъдрите си думи.“

Нарада отговори: „О, праведни царю, не тъгувай за никого, защото всички са във властта на Бога. Затова живите същества трябва да го почитат и да търсят неговата закрила. Както бикът следва въжето, с което го дърпат, така и човек следва законите на Бога. Както детето разхвърля и подрежда играчките си, както му се иска, така и върховната воля на Бога събира хората, а после ги разделя. О, Царю, при всички случаи, независимо дали приемаш душата за вечен принцип или обратно, — че всичко съществува в някакъв безличностен абсолют или пък е необяснима смесица от материя и дух, чувствата на раздяла се дължат единствено на илюзорната обич и на нищо друго.“

Нарада погледна състрадателно Пандавите. Знаейки, че те са скъпоценни инструменти в плана на Бога, той често бе идвал да ги напътства. Братята слушаха с почит вечните истини на Ведите, с които ги успокояваше. Нарада им каза да изоставят притесненията си за Дхритаращра, които се дължат на невежество. Вече не можеха да направят нищо за слепия цар. Всяко живо същество се движи единствено по волята на Бога, затова и трябва да разчита само на него. В крайна сметка, никой човек не може да закриля или защитава другиго, освен ако не е такова желанието на самия Бог. Дори онзи, който иска да приюти другиго, сам се нуждае от закрила, тъй като се намира във властта на неизбежната смърт. Затова всички интелигентни хора трябва да почитат Бога като единственото си сигурно убежище.

Нарада продължи: „Върховният Бог, Кришна, в облика на всепоглъщащото време е дошъл сега на земята, за да унищожи атеистичните демони в този свят. Делото му почти приключи и той скоро ще си тръгне. Вие, Пандави, можете да останете тук, докато Богът е още на земята.“

После Нарада разказа на Пандавите, че Дхритаращра, придружаван от съпругата си и от Видура, бе отишъл в южните склонове на Хималаите, където имаше много ашрами. Бе се заел с мистична йога, подчинявайки ума и сетивата си. Скоро щеше да постигне самадхи и да напусне материалното си тяло, изгаряйки го на пепел, като призове елемента огън отвътре. Гандхари ще встъпи в този огън и ще го последва. Тогава Видура, обхванат едновременно от радост и мъка при напускането на брат си, ще си тръгне от това място, приключвайки земните си дни.

Нарада спря да говори, с което показа, че се готви за тръгване. След като бе обожаван от Пандавите, той се издигна във висините и изчезна. Юдхищхира размисли върху думите му. Славен бе за Дхритаращра подобен завършек на дните. Не трябваше да тъгува, нито да се бои, че го е оскърбил. Старият цар се бе отказал от материалното родство. Той не мислеше вече за земните си отношения, нито за свързаната с тях политика. Както Нарада ясно бе казал, Дхритаращра медитираше върху своята чиста духовна идентичност, свободен от светска привързаност.

На връщане към своя дворец Пандавите срещнаха Вясадева, който им каза, че Кунти също бе тръгнала с Дхритаращра. Братята бяха поразени от мъка при тази вест, но не се изненадаха. От дълго време майка им се бе отдръпнала от света. Откакто се бе молила на Кришна в деня, в който той заминаваше за Дварака, тя прекарваше дните си в молитви и медитация. Хранеше се скромно, като бе достигнала състоянието да се храни веднъж на трийсет дни. А сега си беше отишла. Припомняйки си отново наставленията на Нарада и цялата мъдрост, която бяха чули от другите риши, братята овладяха умовете си. Майка им бе постъпила правилно. Традиция бе към гората винаги да се тръгва без предизвестие. В крайна сметка смъртта никога не предупреждава, когато идва.

35.
Пандавите се оттеглят

Когато трийсет и шестата година от царуването на Юдхищхира наближи, Арджуна отиде в Дварака. Той знаеше, че напускането на Кришна предстои съвсем скоро, и копнееше да го види още веднъж. Братята му се надяваха, че той може да го убеди да посети Хастинапура за последен път. Може би дори бе възможно да склонят Кришна да отмени проклятието на Гандхари и да остане на Земята. Несъмнено Кришна бе способен да го направи.

Арджуна отсъстваше вече от няколко месеца, когато Юдхищхира започна да вижда злокобни поличби. Сезоните сякаш се разбъркаха, а хората изоставяха предписаните си задължения. Между гражданите възникваха непрестанно конфликти. Навсякъде хората се мамеха един другиго. Като видя поданиците си обладани от високомерие, гняв и алчност, Юдхищхира каза на Бхима:

„Мили братко, много време мина, откакто Арджуна замина за Дварака. Виждам много знамения, показващи, че се е случило нещо ужасно. Нима е настъпил часът на напускането на Кришна, както предрече божественият светец Нарада? Какво друго биха могли да означават всички тези признаци на нерелигиозност, които наблюдаваме сега? Цялото ни щастие и разцвет идваха единствено чрез Кришна. Отиде ли си той, с всичко е свършено.“

Юдхищхира показа на Бхима различните поличби, които бе забелязал: чакалите, които виеха срещу изгряващото слънце; кучетата, които лаеха по царя, без да се страхуват; конете му, които сякаш ридаеха. По всяко време се чуваха крясъците на врани и бухали, гръмотевици неспирно тътнеха в небето. Земята сякаш трепереше, вятърът духаше свирепо, носейки облаци прах. Божествата в храмовете сякаш проливаха сълзи. Изглеждаха така, сякаш са готови да си тръгнат.

Юдхищхира заключи: „Мисля, че всички тези тревожни поличби показват, че земята се е лишила от добрата си съдба. Светът имаше щастието да бъде белязан от стъпките на Бога. Но тези знамения показват, че вече няма да е така.“

Още докато Юдхищхира говореше, влезе вестоносец с думите, че Арджуна се е завърнал. Юдхищхира нареди да бъде въведен веднага и Арджуна скоро се поклони в нозете му, а после го прегърна. Юдхищхира видя, че Арджуна е сломен. Сълзи се стичаха от очите му, лицето му бе бледо, той едва се осмеляваше да вдигне поглед към брат си.

Все по-разтревожен, Юдхищхира попита: „Мой скъпи братко, моля те, кажи ми дали нашите приятели и близки в Дварака преживяват щастливо дните си? Добре ли е многоуважаваният ми дядо Шурасена? Всичко наред ли е с вуйчо ми Васудева и с по-младите му братя? Живи ли са Уграсена и братята му? Как са Хридика и синът му Критаварма? Щастливи ли са Акрура, Джаянта, Гада, Шарана и Сатраджит? Как е божественият Баларама, закрилникът на преданите поклонници?“

Юдхищхира продължи да изрежда имената на техните приятели в Дварака и да пита за благополучието им. Пандавите често бяха посещавали Дварака, прекарвайки щастливи дни там. След като изброи най-славните жители в града на Кришна, Юдхищхира най-после попита и за него самия: „А Кришна, изначалният Бог, който нежно обича преданите си, радва ли се на събранието на праведните в Дварака, обкръжен от приятелите си? Тази всемогъща личност заедно с Баларама, който е предвечният Бог Ананта, живее в океана на династията Яду за благоденствието и процъфтяването на цялата вселена. Закриляни от силата на Бога, членовете на династията Яду се радват на живот, подобен на обитателите на вечния духовен свят. Под защитата на Кришна те живеят без страх, надминавайки дори боговете по великолепие и могъщество.“

Вглеждайки се в наведеното лице на Арджуна, Юдхищхира го попита дали е добре. Макар царят на Пандавите да подозираше, че Кришна и семейството му са напуснали този свят, той продължаваше да разпитва Арджуна в надеждата си, че може да има някаква друга причина за тъгата на брат му.

„Арджуна, братко мой, моля те кажи ми, добре ли си със здравето? Изглеждаш много тъжен. Да не би някой да те е укорил или пренебрегнал за това, че остана дълго в Дварака? Да не би някой да те е обидил с враждебни думи или да те е заплашил? Да не би да не си могъл да дадеш милостиня на някого, който те е молил; или пък не си успял да спазиш обещанието си към някого? Да не би ти, силният покровител на хората, да не си защитил някакви безпомощни хора, които са потърсили закрилата ти? Да не си се свързал с жена от съмнителен характер, или пък да си се отнесъл неподобаващо към почтена жена? Да не би да те е победил по пътя някой по-слаб или равен на теб? Да не си извършил някаква непростима, ужасна грешка?“ Юдхищхира замълча, не желаейки да изрази най-големия си страх. Бхима и близнаците заплакаха, защото също се досетиха за причината. След кратко мълчание Юдхищхира завърши: „Мой скъпи братко, да не би да се чувстваш опустял завинаги, защото си загубил най-близкия си приятел, Бог Кришна? Арджуна, братко, не намирам друга причина да си толкова съкрушен.“

Арджуна бе неспособен да отговори. Устата му бе пресъхнала, ръцете и краката му трепереха. Той покри с длани лицето си и заплака. Накрая успя да се овладее и каза: „О, Царю, Върховният Бог Кришна, който се отнасяше с мен като с близък приятел, ме остави сам. Затова моята несравнима сила, която смайваше дори боговете, ме напусна. Изгубих него, раздялата с когото в миг превръща цялата вселена в злокобна пустота като тяло, лишено от живот. Единствено по неговата милостива сила бях способен да победя всички онези могъщи принцове, събрани на сваямварата при цар Друпада.“

След това Арджуна описа многото случаи, в които е бил способен на невероятни храбри подвизи благодарение на милостта на Кришна. Преразказвайки безбройните пъти, когато Пандавите се бяха спасявали в опасни и рисковани ситуации, Арджуна продължи с покрусен глас: „Военната мощ на Кауравите бе като океан, обитаван от безброй страховити чудовища. Той бе непреодолим, но благодарение на приятелството на Кришна аз успях да го прекося. Велики генерали, като Бхишма, Дрона, Карна и другите, всички те насочваха непобедимите си оръжия срещу мен, но въпреки това по милостта на Бога, останах напълно невредим. Без съмнение, единствено поради липсата ми на уважение към Кришна, аз се осмелих да го взема за свой колесничар — него, когото обожават и на когото отдават служене най-добрите сред хората, желаещи да постигнат освобождение.

О, Царю, шегите, искрените му думи и пленителните му усмивки бяха толкова удовлетворителни. Спомням си всички пъти, когато с обич ме е наричал «О, Партха, о, приятелю, о, потомъко на династията Куру», и съм съкрушен. Често спяхме, седяхме и се разхождахме заедно. Когато се хвалехме с геройските си подвизи, ако се случеше той да преувеличи, аз му казвах шеговито: «Колко си прав, приятелю.» Дори в онези мигове, когато омаловажавах позицията му, той търпеше думите ми и ми прощаваше, точно както приятел прощава на приятеля си или баща на сина си.“

Арджуна заплака, неспособен да продължи. Братята му седяха вцепенени, без да могат да промълвят и дума. Немислимото накрая се бе случило. Кришна си беше отишъл. Те слушаха Арджуна, който бе успял да се овладее, да разказва как след като Кришна вече го нямало, той бил победен от група пастири, докато се опитвал да защити съпругите на Кришна.

Арджуна погледна ръцете си: „Къде е дивната ми сила? Държах в дланите си същия Гандива, имах същите стрели, същата колесница, теглена от същите коне, и ги използвах като същия онзи Арджуна, на когото всички царе се покланят. Но без Кришна всичко това в миг бе станало безполезно.“

Юдхищхира прегърна съкрушения си брат. Накара го да седне на трона си и повика слугите да му веят. След като Арджуна отпи глътка вода, той разказа на братята си какво се бе случило в Дварака: „О, Царю, тъй като ме попита за нашите приятели и близки в този свещен град, ще ти кажа, че всички те бяха поразени от браминското проклятие. В резултат на това се напиха с вино и се избиха помежду си с тояги, без дори да се разпознават един друг. Сега всичките са мъртви.“

Арджуна разказа ужасяващите подробности от случилото се. Той обясни, че преди години момчета в Дварака си направили шега с няколко могъщи риши, сред които и Нарада, когато светците били дошли на посещение в града. Младежите облекли сина на Кришна, Самба, като жена и сложили желязна топка под дрехите му, за да наподобят бременност. После попитали мъдреците: „Тази жена момче или момиче ще роди?“ Разгневени от арогантността на момчетата, ришите отговорили: „Ще роди желязна топка, която ще унищожи династията ви. Само Кришна и Баларама ще оцелеят.“

Когато царят на Яду, Уграсена, научил за проклятието, той наредил да стрият на прах желязната топка и да я хвърлят в океана. По-късно Ядавите започнали да наблюдават страховити знамения в Дварака. Видели въплътената форма на времето, тъмна и плашеща, да минава през града. Могъщите воини на Яду и Вришни изстреляли стотици хиляди стрели по сянката, но нито една не я улучила. Ден след ден духали все по-силни ветрове, по улиците гъмжало от мишки и плъхове. Глинените делви се чупели без никаква видима причина, кладенците избълвали водите си, телата на хората треперели. Всякакви злокобни създания — гарвани, бухали и чакали — изпълвали въздуха с крясъците си. Кравите раждали магарета, а слоновете — мулета. Чистата, прясно сготвена храна се покривала с червеи, щом била поднесена. Непрестанно се чувал тропот на тичащи крака, а никой не тичал. Гражданите извършвали без срам греховни постъпки. Те не уважавали брамините, забравили да обожават божествата в храмовете и обиждали по-възрастните и учителите си. Само Кришна и Баларама не се държали така. Когато видели тези плашещи поличби и чули, че хората сънуват кошмарни сънища, те свикали събрание.

След като всички се събрали, Кришна казал: „О, предводители на династията Яду, моля ви, обърнете внимание на зловещите знамения, появили се в Дварака подобни на знаците на смъртта. Не бива да оставаме повече тук. Жените, децата и старците трябва да напуснат града и да отидат в Шанкходара. Самите ние ще тръгнем за святата Прабхаса, където река Сарасвати тече на запад. Там трябва да се изкъпем, за да се пречистим, да постим и да съсредоточим умовете си в медитация. Нека след това обожаваме боговете, предлагайки им богати дарове, а после да почетем брамините и да им раздадем подаяния. По този начин може би ще успеем да противодействаме на онова, което предвещават тези поличби.“

Събралите се дали одобрението си и приготовленията започнали. Воините на Ядавите се качили на колесниците си и тръгнали към Прабхаса покрай морския бряг. Жените пътували по средата. Когато шествието достигнало Шанкходара, намираща се по средата на пътя между Дварака и Прабхаса, жените останали там, а мъжете продължили.

С гръмък екот на раковини и тръбене на хиляди тромпети Ядавите пристигнали в Прабхаса. Те се настанили в дворците и се заели с жертвоприношения в обожание на боговете. Вечерта на втория ден, подтиквани от съдбата си, изпили големи количества вино майрея, предназначено за жертвоприношенията, и опиянени, започнали да се шегуват един с друг.

Тогава Сатяки оскърбил Критаварма, на когото никога не могъл да прости, че е помогнал на Ашватхама да избие спящите пандавски воини. С подигравателен тон той му казал: „Кой кшатрия, притежаващ изобщо някаква сила, ще избие хора, потънали в прегръдката на съня? Нима те не са били като мъртви? О, сине на Хридика, постъпката ти е порочна.“

Критаварма пламнал от гняв. Сочейки Сатяки с пръста на лявата си ръка, за да го унижи, той отговорил: „Ти, който се представяш за герой, спомняш ли си как безжалостно уби останалия без ръка Бхуришрава, въпреки че бе седнал в медитация, оставил оръжията си?“

Кришна хвърлил гневен поглед към Критаварма. Сатяки скочил на крака и като изтеглил меча си, извикал: „Кълна се в истината, че ще изпратя Критаварма по пътя, по който заминаха Дхрищадюмна и Шикханди! Животът и славата му са в края си!“

Сатяки нападнал Критаварма, чийто рефлекси били притъпени от виното, и с един замах на меча си го обезглавил. Тогава приятелите на Критаварма се нахвърлили върху него, удряйки го с железни съдове за готвене. Прадюмна му се притекъл на помощ и двамата се сражавали гръб до гръб, докато превъзхождащите ги по брой мъже ги притискали. Въпреки че се били храбро, скоро били победени и убити.

Като видял, че синът му Прадюмна е убит, Кришна се разгневил. Той грабнал стиска тръстики, растящи наблизо, които били изникнали от праха на желязната топка, захвърлена в океана по заповед на Уграсена. Те били като стоманени тояги и Кришна ги размахвал като смъртоносни оръжия. Скоро избил всички мъже, участвали в убийството на сина му.

Останалите Ядави и Вришни грабнали оръжията си и се хвърлили в сражението. Започнала яростна битка. Когато счупили оръжията си в боя, те взели тръстиките. Опиянени от виното и подвластни на проклятията на Гандхари и ришите, те се избивали един другиго хладнокръвно. Бащи убивали синовете си, синове убивали бащите си и братя братята си. Унищожавали се като насекоми, влизащи в огън. За по-малко от час милиони мъже били мъртви. Оцелели единствено Кришна и Баларама, както и Дарука, който отнесъл вестта в Дварака.

Арджуна замълча. Умът му бе объркан, докато разказваше историята. Той знаеше, че такова е било желанието на Кришна, който бе искал семейството и приятелите му да напуснат този свят. С настъпването на епохата на Кали те биха могли да причинят повече безредици дори от атеистичните демони, тъй като бяха много по-могъщи от тях. Никой нямаше да може да ги спре. Единствено ако се избиеха едни други, биха могли да загинат.

Поемайки си дълбоко дъх, Арджуна продължи да описва как си бе заминал и Кришна. Когато всички Ядави и останалите воини загинали, Кришна видял Баларама да сяда в медитация на брега. Когато потънал в дълбок транс, многоглавата божествена змия Ананта-шеша излязла от устата му. Почитана от Варуна и останалите богове, змията навлязла в океана и изчезнала.

Като видял Баларама да си отива, Кришна влязъл в близката гора и седнал под едно дърво пиппала да медитира. Тогава невидими го наобиколили всички главни божества, тъй като искали да бъдат свидетели на последното му земно забавление. Недалеч от мястото, където седял Кришна, се спотайвал ловец. Човекът бил уловил една голяма риба, а в стомаха й намерил стоманено късче, последното парче от желязната топка, захвърлена в морето. От това парче той бил изработил връх на стрела и докато ловувал, се натъкнал на Кришна. Под влияние на илюзорната енергия на Кришна, той взел крака му за животно, виждайки го отдалеч през храсталака. Ловецът изстрелял стрелата и улучил стъпалото на Кришна. Тогава Богът, обожаван от боговете, начело с Брахма, напуснал този свят.

После Арджуна разказа как Дарука се завърнал в Дварака. Наредено му било да намери там Арджуна и да го помоли да отведе жените в Индрапрастха. Когато Дарука пристигнал в града, той отишъл при бащата на Кришна, Васудева, и му предал тежките новини. Васудева и Деваки паднали на земята в безсъзнание. Измъчвани от раздялата с Кришна, те и двамата напуснали телата си.

Арджуна, който едва наскоро бил пристигнал в Дварака, сам бил съкрушен от мъка, научавайки какво се е случило, но се опитал да изпълни желанието на Кришна. Най-напред организирал посмъртните церемонии на Васудева и Деваки. Когато кладите пламнали, останалите съпруги на Васудева влезли в огъня, потънали в мисли за Кришна.

След това Арджуна отпътувал за Прабхаса, за да изпълни последните ритуали за всички избити воини. Били измрели милиони мъже и на Арджуна му трябвали седмици да извърши посмъртните церемонии за всички онези, които нямали оцелели мъжки наследници. Жените били доведени от Шанкходара и по време на церемониите много от вдовиците влезли в кладите и прегърнали своите съпрузи, отивайки по този начин на същото място като тях.

Откривайки телата на Кришна и Баларама, Арджуна бил удивен от гледката. Телата им блестели със същото ясно сияние, каквото имали, докато били живи. Арджуна разбрал, че е невъзможно те да умрат. Привидната им смърт била просто игра на илюзорната енергия на Кришна. И двамата били проявление на изначалния Върховен Бог. Арджуна стигнал до извода, че телата, изоставени от тях, били предназначени единствено за да объркат невярващите. Бог бе милостив дори към онези, които желаят да бъдат атеисти. Вцепенен от скръб, пристъпвайки трудно, Арджуна повикал опитни свещенослужители да кремират телата им. Рукмини и останалите първи царици на Кришна влезли в погребалната му клада, изоставяйки живота си.

Когато приключили всички кремации и церемонии, Арджуна се завърнал в Дварака. Разпоредил се останалите жени, деца, брамини, вайши и шудри да бъдат откарани с колесници към Индрапрастха. Кришна бил казал на Дарука, че морето скоро ще залее града и Арджуна тревожно бързал да евакуира всички. Те се подредили в тъжно шествие, плачейки и викайки имената на Кришна, докато напускали Дварака. Още докато излизали от града, океанът започнал да поглъща земята. Обръщайки се назад, те видели как зад гърбовете им вълните заливат високата крепостна стена, улиците и къщите.

Лишената от герои скръбна процесия продължила бавния си ход към Индрапрастха. След няколко дни достигнала провинцията Панчаджала и Арджуна решил да лагеруват там известно време. Областта изобилствала от крадци, които, като видели хилядите богато украсени жени от Дварака, решили да нападнат лагера им. Като се групирали, преоблечените като пастири крадци се втурнали в него със силни викове. Въоръжени с боздугани и лъкове, те пленили жените и ги отвели, плячкосвайки всичко по пътя си.

Арджуна се качил на колесницата си и препуснал към тях, крещейки: „Спрете веднага, порочни негодници! Напуснете час по-скоро, ако искате да останете живи! Забавите ли се още дори миг, ще ви съсека!“

Тласкани от съдбата, разбойниците не обърнали внимание на Арджуна и продължили да се отдалечават със заграбеното. Арджуна вдигнал своя Гандива, но за свое изумление открил, че едва успява да вдене тетивата му. Силата му сякаш го била напуснала. С огромна трудност той обтегнал лъка и изстрелял стрелите си, но те не достигнали целта си. Тогава Пандава се опитал да призове небесните си оръжия, но те не се явили. Отчаян и гневен, той се затичал след крадците и започнал да ги удря с лъка си, но въпреки всичките му усилия не успял да им попречи да отвлекат много от жените на Ядавите.

Въздишайки тежко, Арджуна разбрал, че по някакъв начин това е божествена подредба. Сега, когато Кришна вече го нямало, славната му сила го била напуснала. В състояние на дълбоко отчаяние той подновил похода към Индрапрастха. Когато пристигнали в града, Арджуна издигнал на трона Ваджра, внук на Кришна — син на Анируддха. Тъй като бил все още много млад, Ваджра не бил отишъл в Прабхаса заедно с другите кшатрии. Той тъгувал за загубата на всичките си близки, но под напътствията на мъдри брамини започнал да управлява града.

След като се уверил, че всичко е наред, Арджуна решил да се завърне в Хастинапура, за да се срещне с Юдхищхира. Тъкмо се приготвял да тръгва, когато научил, че Вясадева е в една отшелническа обител в покрайнините на града, и отишъл да го посети. Падайки в нозете му, Арджуна се разплакал, неспособен да заговори.

Виждайки Арджуна на земята, сякаш животът го бил напуснал, Вясадева казал: „Дете мое, каква е причината за тази мъка? Да не би неволно да си убил брамин или да са те победили в битка? Да не си познал недокосваема жена или по някакъв друг начин да си се отклонил от религиозните практики? Не мисля, че което и да било от тези неща е възможно. Трябва да ми кажеш какво те терзае, о, сине на Притха, ако намериш сили.“

Възвръщайки самообладанието си, Арджуна коленичил пред мъдреца и казал покрусен: „О, велики светецо, онзи, чието тяло бе с цвят на дъждовен облак и чиито очи наподобяваха две лотосови листенца, си отиде от този свят заедно с царствения Рама. Всички герои на Вришни бяха избити в Прабхаса от железните оръжия, родени от браминското проклятие. Няма нито един оцелял. Тези могъщи мъже се избиха едни други в пристъп на гняв.“

Арджуна се свлякъл с хлипове при мисълта за Кришна и неговите близки. Клането в Прабхаса му напомняло за ужасната нощ в Курукшетра, когато Ашватхама бе избил спящите Пандави. Тогава Арджуна бе загубил толкова много свои роднини и приятели, а сега и останалите му приятели вече ги нямаше. Не му бе останало нищо, заради което да живее.

„О, брамине, виж превратния ход на времето. Като си мисля за тази трагедия, аз не намирам покой. Смъртта на Кришна е толкова невъзможна, като да пресъхне океанът, небето да падне, а планината Химават да се разтвори. Аз не мога да живея без него! А има и още едно нещастие, което разкъсва сърцето ми.“

Арджуна разказал как бил неспособен да защити жените на Ядавите от крадците. „Пред самите ми очи крадците от племето Абхира отвлякоха хиляди жени, а аз не можах да направя нищо! Уви, това несъмнено е заради отсъствието на Кришна! Как изобщо мога да продължавам жалкото си съществуване без него? Този, който управляваше колесницата ми; този божествен приятел, надарен с великолепие и неувяхваща слава; този необятен Говинда — няма повече да го видя! Сърцето ми потъва в отчаяние. Не мога да живея без смелия Джанардана. Още щом научих, че си е заминал, очите ми помътняха, нищо вече не виждам. О, най-добър сред хората, моля те кажи ми, какво е най-правилно да направя сега аз, скитникът с опустяло сърце, останал без близки и приятели?“

Вясадева отговорил: „Не тъгувай. Всичко е според божествения план. Кришна е допуснал това да се случи, въпреки че е можел да го предотврати. Говинда е способен да преобърне дори хода на вселената, какво да говорим за едно проклятие?! Онзи, който стоеше на колесницата ти, превеждайки те през всевъзможни трудности, е самият всемогъщ Бог. След като облекчи бремето на земята, сега той сложи край на привидно човешките си забавления. Посредством тебе и братята ти той осъществи целта на боговете. Увенчан си с успех, защото удовлетвори безсмъртния и невъобразим Кешава. Сега, разбира се, трябва да помислиш за собственото си напускане. Когато дойде трагичният час, изгубваме всичко. Така изчезват храбростта, разбирането и прозорливостта на човека. Това се дължи единствено на въздействието на неустоимото време. Не плачи, принце. Дошло е времето вие, Пандавите, да постигнете висшата цел. Това е, което считам за най-благоприятно.“

Утешен от думите на Вясадева, Арджуна получил разрешението му да замине за Хастинапура.

* * *

Когато Арджуна приключи разказа си, четиримата му братя бяха като вцепенени, мислейки единствено за Кришна. Никой не можеше и да си представи живота без него. Сълзи се стичаха по лицата им. Объркан, Юдхищхира каза: „О, най-добри сред хората, трябва да разберем, че времето изгаря всички същества в огъня си. Даже непобедимите Вришни загинаха. Дори и Кришна вече го няма. А сега трябва да постъпим според напътствието на Вясадева. Не може да става и дума да оставаме тук. Тъмната епоха на Кали наистина настъпва. Вижте колко се опорочиха хората, тласкани от влиянието й. Нека се оттеглим, тъй като могъщият Парикшит, когото Бог винаги закриля, има качествата да управлява земята.“

Братята на Юдхищхира кимнаха. Те знаеха, че е настъпил часът да се оттеглят. Парикшит можеше да заеме мястото им. Юдхищхира се посъветва с брамините, определяйки деня, в който щеше да тръгне за горите. Когато гражданите научиха за решението му, те заплакаха от скръб и се опитаха да го разубедят, но Юдхищхира бе непреклонен. В благоприятен ден той провъзгласи Парикшит за цар, а Крипа за негов първи съветник.

Петимата братя раздадоха богатства на брамините и извършиха ритуали в чест на Кришна, дарявайки купища злато и скъпоценности от негово име. Когато всички церемонии приключиха, Юдхищхира свали царствените си одежди и се облече в дървесно лико. Братята му направиха същото. Петимата излязоха от царския дворец с вида на обикновени аскети. Хората заплакаха от мъка, спомняйки си ужасния ден, в който братята бяха прогонени в изгнание. Този път те нямаше да се завърнат.

Непоколебим, въпреки плача на хората Юдхищхира вървеше към северната порта, а четиримата му братя го следваха. Виждайки решимостта на съпрузите си, Драупади се затича след тях. Тя никога не се бе отделяла от мъжете си, дори когато бяха прогонени в горите, и би умряла от непосилна мъка, ако бъде изоставена. След като се сбогува просълзена със Субхадра и останалите пандавски жени, които се бяха отдали на постоянни аскетични практики и молитви, тя насочи ума си към отречение. Също както съпрузите си, и нейният ум бе изпълнен с радост, докато напускаше града в последното си дълго пътуване на север.

Приемайки проста храна и вода само по веднъж на ден, братята и Драупади вървяха неотклонно към Хималаите. Не разговаряха с никого и бяха потънали в мисли за Кришна. След много дни път достигнаха едно голямо езеро в полите на планините. Докато вървяха към него, те видяха пред себе си пламтящото тяло на Агни. Божеството им каза с гръмовен глас: „О, велики потомци на Куру, чуйте думите ми. Аз съм богът на огъня, когото Арджуна удовлетвори в Кхандава. Тогава му дадох Гандива. Сега е време да го върне. Нека го хвърли заедно с двата неизчерпаеми колчана във водите, а Варуна ще си ги вземе обратно.“

Арджуна се поклони на Агни и свали лъка и колчаните от раменете си. Досега бе неспособен да се раздели с тях, но по заповед на Агни ги хвърли във водата. Тогава Агни изчезна, а братята продължиха пътя си, съзерцавайки в далечината покритите с облаци върхове на планината Химават. След като прекосиха тази огромна планина, те преминаха през пустинята и достигнаха планината Меру, където бяха обителите на полубоговете. Докато вървяха през хълмистия район, с тях тръгна едно куче, което не ги изоставяше денем и нощем. Скоро стигнаха до подстъпите на планината Гандхамадана, където бяха прекарали голяма част от изгнанието си. Те се поклониха пред свещената планина и й поднесоха молитвите си, а после започнаха изкачването.

Пандавите вървяха от месеци, телата им бяха отслабнали. Уморени и излинели, те се изкачваха с трудност. Внезапно, докато вървяха по стръмно стъпаловидно дефиле, Драупади се свлече на земята и животът я напусна. Бхима, който вървеше непосредствено зад Юдхищхира, каза: „О, победителю на врагове, макар никога да не е извършила и едно прегрешение, нежната принцеса падна на земята. Кажи ми, защо трябваше да се случи така?“ Без да спира или да се обръща назад, Юдхищхира отговори: „Въпреки че бе омъжена и за петима ни, панчалийката винаги предпочиташе Арджуна. Затова падна.“

Уморени и излинели, Пандавите се изкачваха с трудност.

След като се бяха изкачили още малко по-нагоре, Сахадева падна и умря. Бхима отново попита брат си защо бе паднал добродетелният му брат. Юдхищхира отговори: „Надарен с познание, той винаги се считаше за ненадминат в мъдростта. Затова падна.“

Изоставяйки Сахадева, четиримата братя продължиха нагоре, а кучето ги следваше. Скоро и Накула, изтерзан от скръб, след като бе видял смъртта на Драупади и на Сахадева, сам падна. Още веднъж Бхима се обърна към Юдхищхира за обяснение. „Нашият праведен брат бе най-интелигентният сред хората. Но се считаше за несравним по красота, затова падна.“

Арджуна бе следващият, който се свлече, повален от мъка заради смъртта на братята си и на Драупади. Просълзен, Бхима попита Юдхищхира защо бе паднал винаги верният на истината Арджуна. „Точно преди войната Арджуна обеща да избие всички Каурави за един ден. Тъй като не успя да изпълни клетвата си, дадена от гордост, и той бе длъжен да падне на земята.“

Двамата оцелели братя и кучето продължиха да се изкачват. Преди да достигнат билото, Бхима падна. Докато лежеше на земята издъхвайки, той попита Юдхищхира в какво бе прегрешението му. Юдхищхира отговори: „О, Врикодара, ти беше такъв лакомник, че не се съобразяваше с никого, докато не се наядеш. Затова падна.“

Съсредоточил ума си в йогийска медитация, Юдхищхира продължи нагоре сам. Колкото повече наближаваше хребета, толкова по-силен звук изпълваше небесата. Той вдигна поглед и видя колесницата на Индра да се спуска към него: „Качи се, о, Бхарата, ще те отведа в райската обител.“

Юдхищхира се поклони и каза: „Не ме влече раят, о, Шакра, нито пък мога да изоставя братята си и непорочната Драупади. Те до един паднаха на тази планина.“

Индра го увери, че той скоро ще види съпругата си и братята си в истинските им тела, но Юдхищхира все още се колебаеше да го последва. „Виж това куче — каза той, посочвайки животното, което го следваше неотклонно. — То намери закрила при мен и аз няма как да го изоставя. О, велики господарю, ще дойда с теб, само ако разрешиш и на него да дойде.“

Индра отговори, че в рая няма място за кучета. Той каза на Юдхищхира, че няма да бъде грях, ако го изостави, но Пандава не беше съгласен: „Дал съм обет, че никога няма да изоставя някого, който е изплашен, който търси закрилата ми, който ми е верен, който е болен или слаб, или който се моли за живота си. Не мога да оставя тук това създание.“

Въпреки увещанията на Индра, Юдхищхира не искаше да изостави кучето. Внезапно пред очите му кучето се превърна в бога на справедливостта Дхармараджа. Виждайки баща си, Юдхищхира се поклони. Дхармараджа го вдигна и каза: „О, Царю на царете, няма другиго на земята, способен на такава добродетел. Преди те изпитах в Двайтавана, а днес отново разбрах, че ти си истинското олицетворение на нравствеността. Какво да говорим за земята — и в небесата дори няма някой, който да е равен на тебе! Очакват те вечните предели на небесното блаженство, Царю. Качвай се на колесницата на Индра.“

Юдхищхира се качи. Докато колесницата бързо се издигаше, той бе заобиколен от небесни създания, възхваляващи и него, и Индра. Видя също и божествения мъдрец Нарада да се носи из пространството чрез собствената си мистична сила. Риши каза: „Този царствен светец Юдхищхира надхвърли постиженията на всички останали царе в райските селения. Разпростирайки славата и блясъка си по целия свят, той се изкачи в най-висшите сфери с човешкото си тяло. Кой друг някога е извършвал подобен подвиг?“

Колесницата навлезе сред райските планети и Юдхищхира видя там в сияен дворец на златен трон Дурьодхана. Обърна се изненадано към Нарада, а мъдрецът му каза: „Този цар дойде в рая по силата на кшатрийските си практики. Той се сражава храбро и напусна тялото си в битка. Затова и се издигна в това царство, където ще прекара известно време.“

Юдхищхира попита къде са отишли братята му. Самият той нямаше желание да остава в рая, тъй като не го влечаха небесните наслади. Още на земята се бе освободил от материалните привързаности и желания за сетивни удоволствия, предпочитайки вместо тях преданото служене към Върховния Бог, Кришна. Това служене му доставяше несравнимо щастие, хиляди пъти по-висше от материалните удоволствия. Юдхищхира гледаше с презрение райския разкош, на който се наслаждаваше Дурьодхана. Единственото му желание бе да бъде с Кришна, заедно с братята си и Драупади. Също като него и те се бяха посветили на предано служене на Кришна и той копнееше да ги види отново. Дурьодхана може да си задържи рая, мислеше Юдхищхира. Без Кришна и онези, които му служат, той не е по-добър от ад.

Индра нареди на небесните жители да отведат Юдхищхира при братята му и Драупади. Те поведоха Пандава по един път надалеч от рая. Докато вървяха, внезапно ги обгърна тъмнина. В сумрака Юдхищхира видя пустош, покрита с гниещи трупове. Въздухът бе изпълнен със зловонна миризма, навсякъде летяха мухи, оси и комари. Пламтящ огън обхващаше равнината. Юдхищхира видя гарвани и лешояди с железни клюнове и зли призраци с усти като игли. Видя река с врящи води, пълна с пищящи хора, както и друга с фекалии и слуз. Дървета с остри като бръснач листа стояха край пътя, който ставаше все по-нетърпимо горещ, докато Юдхищхира вървеше. Оглеждайки се наоколо, той видя изтезавани хора.

Поразен от гледката, Юдхищхира попита водачите си: „Какво е това място? Защо ме доведохте в ада? Искам да видя братята си и Драупади!“

Водачите му отговориха: „Доведохме те тук по заповед на Индра, о, Бхарата, според собственото ти желание. Ако искаш да се връщаш, да тръгваме.“

Юдхищхира помоли да го отведат обратно при Индра и те поеха назад. Но тогава от всички страни застенаха гласове: „О, Царю, не ни изоставяй! Заради присъствието ти усещаме облекчение на страданията си. Повя прохладен ветрец и умовете ни се успокоиха, като те видяхме.“

Юдхищхира извика: „Кои сте вие и защо сте тук?“

„Аз съм Бхима!“ „Аз съм Арджуна!“ „Аз съм Накула!“ „Аз съм Сахадева!“ — отговориха с вик гласовете. Юдхищхира дочу имената на Драупади, на Дхрищадюмна и на останалите доблестни царе и принцове, които го бяха следвали на земята. Смаян, той се обърна към водачите си: „Каква е тази превратна съдба? Защо тези праведни хора са в ада? Не мога да повярвам! Това трябва да е някаква илюзия. Буден ли съм, или спя? Полудявам ли, или сънувам? О, слуги на Индра, чувайки гласовете на братята и приятелите си, аз не мога да си тръгна оттук. Те ме помолиха да остана и да ги утеша. Затова върнете се в селенията си, а мен оставете тук.“

Небесните обитатели, придружаващи Юдхищхира, изчезнаха, оставяйки го потънал в размисъл. Той не можеше да разбере защо братята му са в ада. Докато стоеше поразен, изведнъж видя към него да приближават Индра и останалите главни полубогове. Сиянието на телата им озари цялата равнина. Страшните адски картини изчезнаха, заменени от небесни пейзажи. Юдхищхира се видя да стои сред прекрасни градини с омайни цветя и цъфтящи дървета. Вееше свеж, нежен бриз, носещ неземни ухания.

Индра се обърна към Юдхищхира: „О, най-добър сред хората, успокой се. Нито ти, нито братята ти сте в ада. Показахме ви по силата на илюзията това място. Всеки цар, и по-точно всеки човек, живял на земята, ще види ада, защото няма такъв, който да върши само добри дела. Онези, които са много благочестиви, първо ще получат резултатите от греховете си, а после ще се радват дълго на голямо щастие. Едва забележимо петно на грях те докосна, Царю, когато излъга, за да бъде убит Дрона. Заради това видя ада, също както братята и приятелите ти. А сега можете да се радвате на дълговечно щастие.“

Индра обясни на Юдхищхира, че с изпълнението на Раджасуя си бе спечелил място в рая, равно на това на Харишчандра, славния цар от древни времена, който сега споделяше великолепието на самия Индра. Юдхищхира се качи на колесницата на Индра и той го отведе в своята зала за събрания. Там Юдхищхира видя братята си точно каквито бяха преди, сияещи в красота и заобиколени от небесните същества Марути, Васу, Ашвини и Рудри. Драупади също бе там, прекрасна като самата богиня Лакшми.

Юдхищхира видя въздигнати в рая всички воини, загинали на Курукшетра. Карна живееше щастливо заедно с баща си Сурия. Дори Кауравите бяха постигнали благодатен живот, тъй като бяха изпълнявали религиозните си задължения.

Отвеждайки Пандава до една красива река с кристални води, Индра му каза: „Тук тече Ганга, позната в небесата като Мандакини. Изкъпи се във водите й, Царю, и ще добиеш сияйна небесна форма.“

Юдхищхира навлезе във водата и тялото му стана подобно на полубог. Цялата му скръб и умора го напуснаха, докато излизаше от водите, възпяван от сиддхи и чарани. Тогава той видя Кришна, седнал в двореца на Индра в четириръкия си облик, несравним по красота и великолепие. Арджуна му поднасяше обожанието си. Кришна погледна Юдхищхира, усмихна му се и вдигна длан да го благослови.

Виждайки недалеч Нарада, Юдхищхира приближи до него и го попита колко време той и братята му ще пребивават в райската обител. Светецът отговори, че по силата на добродетелните си постъпки Пандавите са си заслужили почти вечен престой. „Обаче вие, братята, сте вечни спътници на всемогъщия Бог Кришна. Затова където и да отиде той по собствената си воля, ще отидете и вие. Истината е, че за благото на всички същества Кришна винаги се появява в някой свят, проявявайки привидно човешките си дейности. Точно както вие не можете без него, така и той вечно копнее да бъде с вас. Така че престоят ви в райското царство няма да е дълъг. Той е само за да видите къде са отишли всички онези, които познавахте на земята. Чистите души като вас винаги са заедно с Бога. Единствено поради илюзорната му енергия изглежда понякога различно. Като вълшебник той сътворява материалния свят, поддържа го за известно време, а след това го разрушава.“

Нарада завърши с думите, че единственото желание на Бога е да върне всички страдащи души обратно във вечната им позиция на свои любящи слуги. Той само привидно изглежда въвлечен в дейностите на света, но всъщност винаги остава незасегнат. Под влияние на илюзията хората се объркват и се отдават на материални удоволствия, мислейки се за независими наслаждаващи се. Истината е, че те са частици от Върховния, зависещи от него за всичко. Истинското щастие може да се постигне единствено когато човек се откаже от желанието си да бъде независим от Бога. Сам Бог обаче никога не е повлияван от илюзията си. Той се появява в света, за да освободи хората от невежеството им и да ги върне обратно при себе си.

„Онези, които са твърде привързани към материята, са неспособни да разберат това знание. Затова те остават в тленните сфери — понякога издигайки се до рая, понякога пропадайки в ада. Докато човек не пробуди изначалното си чисто съзнание, осъзнавайки вечната си духовна природа, той е обречен да се върти в кръга на раждането и смъртта. Вие, Пандавите, сте винаги установени в служенето си към Кришна и сте освободени. Богът ви взема в материалния свят, за да му помагате в осъществяването на неговата мисия. Това могат да разберат само онези, които са се освободили от илюзията.“

Юдхищхира изпита огромна радост. Той се вгледа в Кришна. Нищо в райските селения не можеше да се сравни с това да го съзерцаваш. А какво е да общуваш с него като слуга, приятел или дори роднина? Завладян от духовно щастие, Юдхищхира не можеше да откъсне очи от Кришна. Какви ли светове го очакват сега? Това беше без значение. Щом бе заедно с Кришна, той бе готов да отиде навсякъде.

Приложения

Приложение 1
Раждането на Карна

Веднъж великият мъдрец Дурваса посетил цар Кунтибходжа. Той останал в двореца на царя няколко дни. Прислужвала му Кунти, която тогава била съвсем млада девойка. Мъдрецът останал много доволен от нейното служене и смирено отношение и й дал мантра, с която можела да повика всеки полубог и да поиска да изпълни желанието й.

След като мъдрецът си тръгнал, Кунти седнала сама в стаята си. Загледала се през прозореца и видяла изгряващото слънце. Внезапно се усетила надарена с божествен взор — сдобила се със способността да съзре личния облик на слънцето. Виждайки прекрасното лъчезарно божество, умът й изпитал привличане и започнала да се пита дали мантрата наистина действа. Дали би могла да призове самия слънчев бог? Тогава изрекла мантрата, мислейки за Сурия. За нейно изумление, той се явил пред нея, изпълвайки стаята й със светлина. Богът, който имал кожа, блестяща като разтопено злато и бил украсен с великолепни гривни и диадема, се усмихнал на смаяната принцеса: „Какво ще поискаш от мен?“ — запитал я той.

Кунти цялата се разтреперила: „О, господарю, моля те, върни се откъдето си дошъл — отвърнала срамежливо. — Повиках те единствено от детинско любопитство. Умолявам те да ми простиш безразсъдството.“

„О, красива девице, ще се върна точно както ме молиш, но преди това трябва да направя нещо за теб. Идването ми не може да остане напразно. Знай, че делата на боговете винаги дават резултат. Ти ме пожела. Затова ще ти даря едно прекрасно дете, което ще се роди с естествена ризница и обеци, даряващи го с неземна сила.“

Кунти била смаяна, а богът продължил: „Ще си тръгна единствено след като съм ти се насладил, принцесо. Не отстъпиш ли и не задоволиш ли желанието ми, ще прокълна и теб, и баща ти, и онзи брамин, който в глупостта си ти е дал тази мантра, без да познава характера ти.“

Сурия обяснил на Кунти, че останалите полубогове ще му се подиграват, разбирайки положението му. Била го повикала девойка с желание в сърцето, а сега го отхвърляла. Той нямало да си тръгне, без да я е дарил със син.

Кунти казала с умоляващ глас: „О, велики господарю на лъчите, моля те, иди си у дома. Не ти подобава такова издевателство. Аз съм девица и не мога да се отдам на мъж, без да съм омъжена. Баща ми, майка ми и останалите ми роднини още не са ме поверили на никого. Аз няма да се отрека от добродетелта. В този свят за най-висш дълг на жената се счита да опази неприкосновено и чисто тялото си.“

Кунти отново обяснила, че единствено от любопитство и наивност е произнесла мантрата. Тя умолявала Сурия да й прости и да си отиде.

Но той бил непреклонен: „Именно защото си едва младо момиче, съм толкова снизходителен. Докато други биха били наказани за това, че така са ме оскърбили, на теб аз предлагам подарък — дете, могъщо като мен. Ако си отида, без да съм ти се наслаждавал, ще стана прицел за насмешки сред небесните жители. Затова ми се отдай и зачени син, който ще се прослави във всички светове.“

Страхувайки се да не извърши грях, Кунти не спирала да се опитва да отклони бога от намерението му, но без успех. Той не се трогнал. Най-сетне тя казала: „О, господарю, как ще се избавя от грях и от порицанието на света? Как ще запазя репутацията на дома си? Да ти се отдам е постъпка, осъждана от писанията. Моля те, кажи ми как това може да стане, без да загубя непорочността си? Несъмнено добродетелта, репутацията и всъщност дори самият живот на съществата зависят от теб. Кажи ми как предложението ти би могло да не е в противоречие с морала?“

Сурия я уверил, че няма да има никакъв грях в единението й с него. „Нима бих могъл аз, който желая благото на всички същества, да принудя някого да извърши грях, който води след себе си само страдания? Не се страхувай. Дори след като си се сляла с мен, ти ще останеш девица. О, нежнолика принцесо, не се съмнявай в това.“

Виждайки, че няма друг избор, Кунти склонила пред молбите на полубога. Той на мига проникнал в нея с йогийската си мощ и обладана от силата му, тя паднала в безсъзнание на леглото си. Тогава Сурия си тръгнал. Десет месеца по-късно Кунти родила син, прекрасен като бога на слънцето. Никой, освен една-две от най-доверените й прислужнички, не знаел за бременността и за раждането.

Когато детето се родило, Кунти видяла, че носи естествена ризница и блестящи обеци. Очите му приличали на очи на лъв, а раменете му, макар и на новородено, били широки. Кунти се посъветвала с дойката си какво да прави с момченцето. Сърцето й се разкъсвало. Това бил първородният й син, дете на могъщия бог на слънцето, но нима би могла да го задържи? Макар Сурия да я бил уверил, че ще остане девствена, кой би й повярвал? Нима било възможно девица да има дете? Кой щял да я вземе за жена, след като вече е раждала?

Най-сетне Кунти се решила да изостави бебето. То било син на великия Сурия; баща му несъмнено щял да го закриля. Кунти се помолила и на Вишну за благополучието на детето. После заедно с дойката си го отнесла в една голяма кошница на брега на Ганг. Поседяла край реката известно време, гледайки момченцето. Сълзи се стичали от очите й и тя стенела от болка дори само при мисълта да изгуби детето. Сърцераздирателните й вопли се носели над водата:

„Детенце мое, нека всички създания, населяващи земята, небесата и водите те закрилят. Нека Варуна, богът на водата, и Павана, богът на вятъра, те отнесат на сигурно място. Нека могъщият ти баща, господарят на сияйните лъчи, те пази винаги.“

Кунти умолявала всички богове да бдят над сина й и се молела той да си намери добри баща и майка. „Какви ли мечти е бленувала тази, която ще те осинови — изхлипала тя. — Блажена ще е онази жена, която ще те гледа как пълзиш по земята със светло личице, покрито с прах и разрошени тъмни къдрици. Какви щастливци ще са онези хора, които ще чуят неразбираемото ти бебешко бъбрене и ще те видят да израстваш млад мъж, силен като лъв от хималайските гори.“

След като плакала дълго и горчиво, Кунти най-сетне затворила кошницата и я тласнала в реката, гледайки я как се отдалечава по водата. После, подкрепяна от дойката си, се прибрала в двореца.

Кошницата се спряла в спокойните води недалеч от град Чампа. Там Адхиратха, вожд на племето сута, бил отишъл на реката с жена си, Радха. Тя видяла кошницата и я издърпала на брега. Когато я отворили, двама със смайване видели вътре да лежи лъчезарно детенце. Радха веднага го взела в скута си и попитала съпруга си дали може да го отнесе у дома. Тя се била молила на боговете за син и решила, че това бебе вероятно е техният дар за нея. С разрешението на съпруга си Радха отнесла детето вкъщи и го отгледала с нежност като собствен син. Нарекли го Васусена, но по-късно той станал известен като Карна, или Радхея.

Приложение 2
Проклятията над Карна

Когато Карна пораснал, той отишъл при Дрона с надеждата да научи тайната на брахмастрата. Дрона обаче му отговорил, че познанието, което желае да получи, се дава само на квалифицирани брамини, поели стриктни обети, или на образцови кшатрии, изпълняващи отречения. „О, Радхея, ти не си нито едното от двете. Произхождаш от класата сута на шудрите. Отказвам да те обучавам.“

Изгаряйки от гняв, Карна се поклонил на Дрона и поел към планината Махендра, където знаел, че може да открие Парашурама. Когато открил мъдреца, Карна докоснал нозете му и казал: „Аз съм брамин от рода на Бхригу. Бъди милостив да ми предадеш изкуството на боя. Копнея да получа брахмастрата.“

Парашурама го приел топло и се съгласил да го учи. Тогава Карна заживял в ашрама на мъдреца и получил от него познания за много бойни техники и оръжия. Прекарвайки дните си на небесната планина, той станал любимец на много сиддхи и чарани, които се разхождали там. Често скитал наоколо с лък и меч в ръка, ловувайки дивеч.

Веднъж, докато бил на лов, той неволно убил кравата на един брамин. Отчаян, Карна незабавно отишъл при мъдреца и му разказал какво се е случило. Хвърляйки се на земята пред брамина, той казал с разплакан глас: „О, най-добър сред хората, убих кравата ти, без изобщо да съм го искал. Прости ми! Умолявам те, позволи ми някак да те обезщетя.“

Виждайки любимата си крава да лежи мъртва, браминът се изпълнил с гняв. Лицето му почервеняло и той докоснал свещения си шнур, показвайки намерението си да прокълне Карна: „Ах, злодей, заслужаваш да умреш за това престъпление! Ще пожънеш резултатите на небрежността си още в този живот. Когато най-сетне срещнеш в битка най-големия си враг, земята ще погълне колесницата ти. Точно както ти нехайно погуби моята крава, така и твоята глава ще бъде отсечена от противника ти. А сега се махай, порочни човече!“

Карна се опитал да успокои брамина, но той бил непреклонен: „Думите ми няма да отидат напразно!“ — отвърнал. Тогава младият мъж си тръгнал, навел тъжно глава.

Карна останал в ашрама на Парашурама известно време, радвайки мъдреца с желанието си да учи и със смиреното си отношение на служене. Парашурама му предал цялото познание за оръжието Брахма, също както и за останалите могъщи снаряди, като мощната бхаргавастра.

Един ден мъдрецът поел на разходка из гората, взимайки Карна със себе си. След известно време се уморил и легнал да си почине на един тревист склон, поставяйки глава в скута на Карна. Когато риши заспал, огромно насекомо пропълзяло по крака на Карна, впило се в плътта му и започнало да смуче кръв. Тъй като не искал да смущава своя гуру, Карна дори не помръднал. Седял, без да показва и най-малкия признак на болка.

След няколко минути топлата му кръв потекла по лицето на Парашурама и го събудила. Когато видял осмокракото насекомо върху крака на Карна, той го изпепелил с погледа си. Внезапно от тялото му излязъл ракшас, вдигнал се в небесата и се обърнал към Парашурама с допрени длани: „О, най-велик сред аскетите, ти ме освободи от адското ми съществуване. Преди живеех на най-висшите планети, но един ден похитих жената на Бхригу и той ме прокълна да стана насекомо. Когато го умолявах за милост, той ми каза, че ще бъда освободен от проклятието, когато видя Рама, синът на Джамадагни. Ти ме спаси. Благодаря ти, мъдрецо! Сега си тръгвам.“

Ракшасът изчезнал, оставяйки мъдреца вторачен в Карна: „Окаянико! — извикал той. — Ти не може да си брамин! Никой брамин не може да изтърпи подобна болка! Само един кшатрия би имал такова търпение. Кажи ми истината — кой си ти?“

Разтреперан, Карна отвърнал: „О, господарю, аз съм Карна и съм роден в кастата сута, смесица между брамини и кшатрии. Понеже дойдох при теб като при учител, о, потомъко на рода Бхригу, аз те приех като свой баща. Затова се нарекох член на семейството на Бхригу. Прости ми, аз съм твой смирен слуга.“

Парашурама се усмихнал в гнева си. Свеждайки поглед към Карна, който бил коленичил на земята с допрени длани, мъдрецът изрекъл: „Алчен за оръжия, ти ме излъга. Затова казвам следното: когато се изправиш пред най-страшната опасност и отчаяно се нуждаеш от най-силното си небесно оръжие, няма да успееш да си спомниш мантрите за призоваването му. Иначе ще си ненадминат воин. А сега се махай веднага, защото тук няма място за измамници.“

Карна си отишъл засрамен, а по-късно се сприятелил с Дурьодхана в Хастинапура.

Приложение 3
Небесният произход на Бхишма

В древни времена живеел цар на име Махавиша. През дългия си живот той изпълнявал велики жертвоприношения и в резултат на това след смъртта си се издигнал в царството на Индра. Веднъж в събранието на боговете, сред които присъствал и Брахма, Махавиша видял неземно красивата Ганга. Докато я гледал, порив на вятъра внезапно отвял дрехите й. Всички небесни жители свели поглед, но Махавиша продължил да я съзерцава, запленен от красотата й. Заради неблагоприличието му Брахма го проклел със следните думи: „Отново ще се родиш на земята, но след един живот ще се върнеш пак тук.“

Махавиша се замислил за миг, припомняйки си всички царе на земята. Сред тях според него един цар на име Пратипа бил най-благочестив. Затова помолил Брахма да се роди като син на Пратипа и Брахма се съгласил.

Когато Ганга видяла безсрамното привличане на Махавиша към нея, тя си тръгнала, но той останал в мислите й. Докато се отдалечавала, тя срещнала Васу, които изглеждали опечалени. Когато ги запитала за причината за унинието им, те отвърнали: „Великият риши Васищха ни прокълна и скоро ще трябва да се родим на земята като хора. Затова сме тъжни.“

Ганга научила как осмината Васу се опитали да откраднат от Васищха небесната му крава Нандини. Техният предводител, Дяу, бил помолен от съпругата си да й доведе кравата, способна да изпълнява всякакви желания. Дяу се съгласил пред молбите на жена си и с помощта на братята си отмъкнал кравата. Когато Васищха разбрал за кражбата, той се разгневил. Посредством мистичните си сили той узнал, че виновниците са Васу, докоснал свещена вода и изрекъл проклятието си.

Васу скоро научили за него и отишли при риши, върнали му разкаяни кравата и го умолявали за прошка, но Васищха казал, че думите му няма как да не се сбъднат. Понеже отново и отново го молели за милост, накрая той казал: „И осмината Васу ще се родите на земята, но бързо ще се освободите от проклятието. Единствен Дяу, който е главният виновник, ще трябва да остане там за цял един живот. Ще бъде доблестен, силен и ще познава Ведите, но няма да има деца. И ще трябва напълно да се откаже от насладите с жени.“

Васу помолили Ганга да слезе на земята във форма на жена и да стане тяхна майка, тъй като не искали да бъдат заченати в утробата на никоя земна жена. Когато Ганга ги запитала кого ще изберат за баща, те отвърнали: „Има един цар на име Пратипа, който скоро ще се сдобие със син и ще го нарече Шантану. Този принц ще бъде нашият баща.“

Ганга била очарована — Шантану щял да бъде превъплътеният Махавиша. Тя се усмихнала: „Със сигурност ще стана ваша майка. А сега вървете по пътя си. Скоро отново ще се срещнем.“

Когато дошло време, Васу слезли от небесата, а Ганга дошла на земята. Скоро след това Шантану, скитайки край бреговете на река Ганг, срещнал богинята. Поразен от красотата й, той почувствал как косите му настръхват. Чертите й били безупречни, била облечена във фина коприна и сияела по-красива от лотосов цвят. Смаян, той не можел да свали очи от нея.

Ганга също била привлечена от красивия цар и отвърнала на погледа му; тъмните й очи срещнали неговите, карайки цялото му тяло да потръпне. Приближавайки се до нея, Шантану казал: „О, нежна, не знам дали си богиня, гандхарви, данава, асура или апсара, но те умолявам да станеш моя жена. Изглежда, че нямаш закрилник. Позволи ми да ти бъда подслон.“

Ганга свела скромно очи: „О, Царю, ще ти стана жена и ще се покорявам на заповедите ти, но ще поставя едно условие: не бива да съдиш постъпките ми, независимо дали ти харесват, или не. И никога не бива да се обръщаш към мен с груби думи. Ако си съгласен с това, ще остана с теб; направиш ли друго обаче, ще си тръгна веднага!“

Царят изобщо не се замислил над молбата на Ганга. „Така да бъде“, отвърнал без колебание. Отвел я в Хастинапура и сватбената церемония се състояла още същия ден.

Погълнат от божествената красота на Ганга, Шантану не забелязвал как преминават дните. След една година заедно, която му се сторило, че е изминала като ден, Ганга му родила син. Но само няколко дни след раждането на детето, тя го хвърлила в Ганг и водите на реката го погълнали. Макар да бил стъписан, Шантану си спомнил условието на Ганга и замълчал, тъй като не искал да я загуби.

Всяка година, седем лета поред, се раждало по едно момче и всеки път Ганга взимала детето и го хвърляла в реката. Царят успявал да се въздържи, но когато Ганга се готвела да хвърли осмото им дете, той не успял да се въздържи и извикал гневно, втурвайки се след нея: „Спри! Жестока жено, защо погубваш децата ни!? Убийца на синовете си, навличаш си страшен грях с действията си!“

Ганга спряла край брега на реката и се обърнала към Шантану: „Щом искаш дете, няма да убия това. Вземи го, Царю, и го отгледай като свой син. Той несъмнено ще донесе слава на рода ти. Но сега аз трябва да си вървя, както се бяхме уговорили.“

След това Ганга разкрила на озадачения цар коя е. Разказала му за проклятието на Васищха, тегнещо над Васу. „Ето как аз освободих тези полубогове от прокобата на мъдреца. Осмото ни дете е Дяу, който трябва да остане на земята за цял един живот.“

Разбирайки ситуацията и осъзнавайки, че всичко е било повелено от съдбата, Шантану се опитал да разубеди Ганга да не си тръгва, но тя била непреклонна. Тогава царят я помолил да вземе бебето със себе си в небесните сфери. Когато станело младеж, можела да го върне на земята. Ганга се съгласила. Притискайки детето до гърдите си, тя изчезнала в реката.

Шантану се върнал съкрушен в столицата си Хастинапура и продължил да управлява поданиците си, прославяйки се с добродетелите си. Хората го обичали, тъй като царувал справедливо и състрадателно. Казват, че дори само да поставел ръката си върху някого, този човек се освобождавал от всички материални болки и тревоги.

Един ден, няколко години след като Ганга го била напуснала, царят ловувал недалеч от реката. Докато преследвал един елен по речния бряг, той забелязал, че водите на реката, които досега били дълбоки, сега едва течали. Удивен, царят продължил нагоре по течението и открил причината. Срещнал богоподобен младеж, който приличал на самия Индра. Приветливият на вид млад мъж държал огромен лък и явно бил преградил течението на реката с дига от стрели. Царят бил смаян от невиждания му подвиг и се вгледал в него, опитвайки се да разгадае самоличността му. Младежът внезапно изчезнал, а Шантану, подозирайки, че това е неговият син, казал на реката: „О, Ганга, покажи ми детето ни!“

Щом изрекъл това, богинята излязла от водите, държейки сина им за ръка. Приближила към царя и казала: „Ето го осмият син, когото заченахме. Приеми го, велики Царю. Отгледах го с обич. Обучаван от мъдреци като Васищха, Шукра и Парашурама, той доби вещина във всички аспекти на ведическото знание и ловкост в оръжията и боя.“

После Ганга изчезнала, оставяйки младежа при Шантану. Царят го отвел със себе си в града, където по-късно щял да се прослави като Бхишма.

Приложение 4
Въпросите на Дхарма към Юдхищхира

Следните въпроси и отговори не са включени в основния текст на книгата:

„Какво прави човека учен? Как се постига извисена позиция? Кой е второто «аз» на човека и от какво човек помъдрява?“

„Човек става учен посредством изучаване на Ведите. Аскетизмът води до извисена позиция. Интелигентността е второто му «аз», а служенето на по-старшите е, което води до мъдрост.“

„Какво е духовното качество на брамините? Кое в добродетелната им практика наподобява делата на праведните, кое е човешкото им качество и кое в действията им прилича на постъпките на неблагочестивите?“

„Изучаването на Ведите е духовното качество на брамините. Аскетизмът им е като добродетелните практики на праведните, смъртта е човешкият им признак, а клеветничеството е неблагочестието им.“

„Какво е възвишеното качество на кшатриите, в какво се състои благочестието и порочността им и какъв е човешкият им недостатък?“

„Стрелите и оръжията са тяхната възвишеност, жертвата е благочестието им, а в това да изоставят клетник в беда е тяхната липса на добродетел. Страхът е човешката им слабост.“

„Кое е Сама на жертвата, кое е нейната Яджур и кое — нейната Риг, без които не може?“

Юдхищхира разбрал истинското значение. Под „жертва“ якшата имал предвид духовната жертва за придобиване на чисто познание. В обичайното жертвоприношение, което човек извършва с огън и мантри, са необходими трите Веди — Сама, Яджур и Риг. В личното, духовно жертвоприношение, придобиването на истинско познание, а също жизненият дъх и умът, са толкова необходими, колкото ведическите мантри в традиционното жертвоприношение. И по-специално духовното жертвоприношение разчита на молитвата, която е представена от Риг мантрите.

Якшата продължил да пита без прекъсване: „Какво е най-ценното за земеделците, за сеячите, за онези, които жадуват за благоденствие, и за тези, които искат да родят?“

„Дъждът е най-ценен за земеделците; за сеячите това е семето; за жадуващите благоденствие — кравата, а за онези, които искат да родят — синът.“

„Кой човек, макар да диша, да е надарен с интелигентност, да е уважаван в света и да се наслаждава на сетивни удоволствия, въпреки всичко е считан за мъртвец?“

„Човек, който не удовлетворява боговете, гостите, слугите и предците си, както и самия себе си с приношения на осветена храна, се казва, че е мъртвец, макар и да диша.“

„Кое тежи повече от земята? Кое е по-високо от небето? Кое е по-бързо от вятъра? И кое е по-многобройно от тревата?“

„Майката тежи повече от земята. Бащата е по-висок от небето. Умът е по-бърз и от вятъра, а мислите са по-неизброими от тревичките по земята.“

Юдхищхира имал предвид, че служейки на майка си, за човек се казва, че придобива цялата земя, а служейки на баща си, се издига в рая.

Якшата продължил: „Кое не затваря очите си, докато спи? Кое не помръдва след раждането си? Кое няма сърце и кое нараства със собствени сили?“

„Рибите не затварят очи, докато спят. Яйцата не помръдват, след като се появят. Камъкът няма сърце, а реката нараства със собствени сили.“

„Кой е приятел на изгнаника, на стопанина, на болния и на умиращия?“

„Приятел на изгнаника е спътникът му, на стопанина — жена му, на болния — лекарят, а на умиращия — милосърдието.“

„Кой гостува на всички същества? Коя е вечната религия? О, Царю на царете, кое е животворният нектар и кое е онова, което прониква цялата вселена?“

„Агни е гост на всички същества. Млякото на кравата е животворният нектар. Поднасянето на гхи в свещения огън, запален за Бога, е вечната религия, а въздухът прониква цялата вселена.“

„Кое е това, което броди само? Кое се ражда отново след рождението си? Кое противодейства на студа и кое е най-огромното поле?“

„Слънцето скита само. Луната се ражда отново и отново. Агни противодейства на студа, а земята е най-огромното поле.“

„Кое е най-висшето убежище на добродетелта? Кое — на славата? Кое — на рая и кое — на щастието?“

„Щедростта е най-висшето убежище на добродетелта; на славата е милосърдието; на рая — истината, а най-висшето убежище на щастието е доброто поведение.“

„Кое е душата на човека? Кой е приятелят, даден му от съдбата? Кое е най-голямата му подкрепа, и кое — най-сигурното му убежище?“

„Душата на човека е синът му, съпругата е приятелят, дарен му от съдбата, облаците са най-голямата му подкрепа, а милосърдието — най-доброто му убежище.“

„Кое е най-доброто от всички похвални неща, от всички видове богатство и от всички видове щастие? И кое е най-ценното от всички постижения?“

„Сръчността е най-похвалното нещо. Знанието е най-голямото богатство. Здравето е най-голямото благополучие, а удовлетворението — най-висшето щастие.“

„Коя е най-голямата добродетел в света? Коя религия винаги осигурява резултат? Кое е онова, което, ако бъде овладяно, никога не води човека към страдание? И с кого приятелството никога не свършва?“

„Въздържането от насилие над кое да е същество е най-голямата добродетел. Религията на трите Веди винаги е плодотворна. Овладяният ум никога не води до страдание и приятелството с добродетелния никога не свършва.“

„Кое е онова, от което, като се отрече човек, става скъп на другите? Кое е онова, което, ако бъде изоставено, никога не води до нещастие? Кое е това, от което, ако се отречеш, ти носи богатство? И кое е това, от което, като се отречеш, ти носи щастие?“

„Отричането от гордостта прави човек скъп на другите. Изоставянето на гнева никога не води до нещастие. Ако се отречеш от желанието, това те прави богат, а отричането от алчността те прави щастлив.“

„Защо човек дава милостиня на брамините, на танцьорите, на слугите и на царете?“

„На брамините дава за религиозни заслуги, на танцьорите като възнаграждение, на слугите, за да се издържат, а на царете, за да се освободи от страх.“

„Кое е онова, което покрива света? Кое пречи на нещо да открие самото себе си? Защо човек изоставя приятелите си? И какво му пречи да постигне рая?“

„Светът е покрит от мрак. Духовното невежество препятства себепознанието. Приятелите се изоставят поради скъперничество, а привързаността към света е пречка за човека да отиде в рая.“

„Кога човек е все едно мъртъв? Кое кара едно царство да изглежда мъртво и кое прави жертвоприношението мъртво?“

„Беднякът, макар да живее, не е по-добър от мъртвец. Царството е мъртво без царя и мъртво е жертвоприношението без раздаване на милостиня.“

„Кой е пътят, който трябва да следва човек? Кое наричат вода, кое храна и кое — отрова? Кое е подходящото време за церемонията шраддха?“

„Да се следват стъпките на праведните, е верният път. Ведическите текстове по космогония наричат «вода» пространството. Кравата е наричана храна, тъй като от млякото й се добива гхи, което на свой ред се използва в жертвоприношенията, а благодарение на тях вали дъжд, от който израства реколтата. Искането е отрова. Подходящото време за шраддха е, когато бъде намерен квалифициран брамин, който да я изпълни.“

Юдхищхира не бил сигурен дали отговорите му удовлетворяват якшата и вдигнал въпросителен поглед към него: „Ти как мислиш, о, якша?“ Но якшата продължил да му задава още въпроси:

„Кои са характеристиките на истинския аскетизъм? Кои са характеристиките на себеконтрола? Какво са прошката и срамът?“

„Когато човек следва религиозния си дълг, това е аскетизъм. Себеконтрол означава да държиш ума си съсредоточен в помнене на Бога. Прошка е да понасяш враждебността, а за да се освободиш от срама, трябва да се въздържаш от всякакви порочни постъпки.“

„О, Царю, какво наричат познание? Какво е умиротворение? Кое е познато като истинска доброта и какво е простотата?“

„Разбирането за Брахман е истинско знание. Спокойното сърце е умиротворение. Добротата е желанието за благополучие на всички създания, а простотата е устойчивостта на ума.“

„Кой е непобедимият враг на човека? Коя е неизлечимата болест? Кой човек бива считан за честен и кой за непочтен?“

„Гневът е непобедимият враг. Ненаситността е неизлечимата болест. Човек, който е приятелски настроен към всички създания, е честен, а жестокият човек е непочтен.“

„Какво е познато като невежество, о, велики владетелю? Кое бива наричано гордост? Кое е считано за леност? И какво представлява скръбта?“

„Непознаването на собствените религиозни задължения е невежество. Гордост е да се считаш за извършителя на дейностите в този свят, без да разбираш, че съществува върховна сила, контролираща всичко. Леност е да не изпълняваш религиозния си дълг, а скръбта е невежество.“

„Кое мъдреците наричат устойчивост и кое търпение? За кое се казва, че е най-доброто очистване, и кое бива наричано милосърдие?“

„Устойчивост означава непоколебимо придържане към собствения си религиозен дълг. Търпение е контролирането на сетивата. Най-доброто очистване е да пречистиш ума си от всички замърсявания, а милосърдие означава да закриляш всички създания.“

„Кой бива считан за учен? Кой е атеист? Кой е невеж? Кое бива наричано желание и кое — завист?“

„Онзи, който знае задълженията си, е учен. Невежият човек е атеист, точно както и атеистът е невеж. Желанието е жажда за материални неща, а завистта не е нищо повече от скръб за сърцето.“

„Какво е лицемерие? Какво е милостта на боговете? Кое се нарича порочност?“

„Да се преструваш измамно на религиозен човек, е лицемерие. Милостта на боговете е резултатът от подаянията. Порочност означава да оклеветяваш другите.“

„Добродетелта, печалбата и насладата си противоречат едно на друго. Как трите могат да съществуват заедно?“

„Когато мъжът и жената са в щастлив съюз с цел да изпълняват религиозните си задължения, тогава тези три неща ще бъдат в хармония.“

„Кой, о, най-добър сред Бхаратите, е обречен на вечни мъки? Бързо отговори на въпроса ми!“

„Онзи, който повика брамин, за да му даде подаяние, а после не му дава нищо, е обречен на вечен ад. Там отива и онзи, който отрича истинността на Ведите, на брамините, на боговете и на религията на предците си. Също и онзи, който макар да е богат, отказва да даде милостиня.“

„О, Царю, кажи ми кое със сигурност прави човека брамин? Дали потеклото, добрият характер, образованието или изучаването на Ведите?“

„Чуй, почитаеми якша, кои са истинските характеристики на брамина. Той бива разпознат единствено по поведението си. Рождението и образоваността, а дори и познаването на Ведите са безполезни, когато липсва добър характер. Брамин е само онзи, който изпълнява религиозния си дълг, принасяйки жертви. Той държи сетивата си под контрол. В противен случай такъв човек не бива да бъде считан за по-добър от шудра.“

„Какво се постига с приятни слова? Какво печели онзи, който действа единствено след внимателно обмисляне? Какво постига човек, който има много приятели? И какво получава онзи, който е отдаден на добродетелта?“

„Онзи, който говори приятно, става скъп на всички. Който действа с внимание, постига, каквото поиска. Човек с много приятели живее щастливо в този живот, а добродетелният човек получава щастие в следващия си живот.“

Приложение 5
Диаграма — родословно дърво на различните династии

Приложение пет. Диаграма — родословно дърво на различните династии

Приложение 6
Кратка биография на главните герои

АБХИМАНЮ: Син на Арджуна и Субхадра. Считан е за въплъщение на сина на бога на луната, Сома. Убит в битката на Курукшетра едва шестнайсетгодишен. Женен за дъщерята на цар Вирата, Уттара, и баща на Парикшит.

АДХИРАТХА: Вожд на сутите, класа, от която основно са наемани колесничарите. Намира Карна, след като Кунти го е изоставила в една кошница и го отглежда като свой собствен син. Името на жена му е Радха, затова и Карна е познат като Радхея.

АГНИВЕША: Риши, отдаден на сурови отречения на планината Махендра. Бил много ловък с оръжията и Дрона и Друпада учили при него. Получил огненото оръжие Агнеястра от светеца Бхарадваджа и го предал на Дрона.

АКРУРА: Чичо на Кришна и прославен Вришни. Главнокомандващ армията на Ядавите и съветник на Кришна.

АЛАМБУША: Ракшас, сражавал се за Дурьодхана във войната на Курукшетра. Бил брат на Бака и ненавиждал Бхима за това, че убил брат му. Убил сина на Арджуна, Ираван, а самият той бил убит от сина на Бхима, Гхатоткача.

АМБА: Най-голямата дъщеря на царя на Каши. Бхишма я отвлякъл от нейната сваямвара за съпруга на брат си. Но тъй като тя вече се била обрекла на Шалва, Бхишма я освободил. Когато Шалва отказал да я вземе за съпруга, защото друг мъж я бил докоснал, тя силно намразила Бхишма. Обожавала Шива и се сдобила с благословията да убие Бхишма в следващия си живот. Преродила се като Шикханди.

АМБАЛИКА: Най-малката дъщеря на царя на Каши. Била отвлечена от Бхишма от нейната сваямвара и се омъжила за Вичитравиря. По-късно станала майка на Панду от съюза си с Вясадева.

АМБИКА: Средната дъщеря на царя на Каши, отвлечена на сваямварата си от Бхишма. Омъжила се за Вичитравиря и след смъртта му станала майка на Дхритаращра от съюза си с Вясадева.

АНГАРАПАРНА: Вожд на гандхарвите; познат още като Читраратха. Срещнал се с Пандавите, когато били избягали от Варанавата след опожаряването на къщата от шеллак.

АРДЖУНА: Третият син на Панду и Кунти, заченат от Индра. Прославен като скъп приятел на Кришна, от когото изслушал „Бхагавад Гита“. Познат е с още девет други имена: Дхананджая (завоевателят на богатства); Виджая (винаги победоносният); Шветавахана (онзи, чиято колесница е теглена от бели коне); Пхалгуни (роден под благоприятната звезда със същото име); Кирити (който носи диадема); Бхибатсу (страшният за гледане в бой); Савясачи (който може да стреля с лък и с двете си ръце); Джишну (непобедимият) и Кришна (тъмноликият). Името Арджуна означава „онзи, чиито действия са чисти“. Считан е за въплъщение на древния светец Нара.

АШВАТХАМА: Син на Дрона и Крипи. Когато бил малък, баща му бил изключително беден. Някои от приятелите на Ашватхама, знаейки, че той никога не бил вкусвал мляко, веднъж му дали чаша вода, примесена с брашно, и му казали, че това е мляко. Момчето я изпило и затанцувало от радост с викове: „Вкусих мляко!“ Това пронизало сърцето на баща му. Именно тази случка го накарала да отиде при стария си приятел Друпада и да проси. Казва се, че Ашватхама бил частична експанзия на Шива.

АШВИНИ КУМАРА: Полубогове близнаци, небесни лечители. Бащи на Накула и Сахадева от Мадри.

БАБХРУВАХАНА: Син на Арджуна и Читрангада, който станал владетел на Манипур.

БАЛАРАМА: Син на Васудева и Рохини. Във Ведите се казва, че той е вечна форма на Върховния Бог, който понякога се явява в материалния свят, за да се забавлява. Повече информация за него може да бъде открита в „Бхагавата Пурана“ („Шримад Бхагаватам“).

БАХЛИКА: По-малък брат на Шантану. Живял дълго и бил съветник на Дхритаращра. Станал командир в армията на Дурьодхана по време на войната на Курукшетра. Убит от Бхима.

БХАРАТА: Цар от династията на лунния бог (всички кшатрии са потомци или на Чандра, лунния бог, или на Сурия, слънчевия бог), царувал на земята хиляди години. Планетата Земя получила името си от него и било обичайно по време на епохата на „Махабхарата“ потомците му да бъдат наричани с неговото име. Бхарата се родил от съюза на цар Душянта и дъщерята на Канва Риши, наречена Шакунтала. Историята на женитбата им и на раждането на Бхарата е разказана в Ади Парва на „Махабхарата“.

БХИМА(СЕНА): Вторият син на Панду и Кунти, заченат от Ваю, бога на вятъра. След голямата война коронован от Юдхищхира за принц регент. В „Сканда Пурана“ се разказва историята как Бхима се възгордял, считайки, че успехът му във войната бил постигнат поради собствената му сила, макар всичките му братя да приписвали победата си на Кришна. За да сломи гордостта на Бхима, Кришна го взел на крилете на Гаруда и пътували дълго на юг, където се спуснали край огромно езеро, дълго много километри. Кришна изпратил Бхима да намери извора му. Бхима го обиколил тичайки, но не могъл да намери откъде извира. Докато тичал, се натъкнал на няколко могъщи асури. Неспособен да ги победи, той потърсил убежище при Кришна. Кришна вдигнал езерото и го хвърлил надалеч, разпръсквайки асурите. После казал на Бхима: „Това езеро се намираше в черепа на Кумбхакарна, ракшас, убит от Рама в древни времена. Воините, които те нападнаха, бяха от демоните, сражавали се заедно с Равана срещу Рама.“ Тогава Бхима изоставил гордостта си.

БХИШМА: Син на Шантану и Ганга, познат като „дядо“ на династията Куру. Макар никога да не станал цар, той изпълнявал длъжността на регент, докато Вичитравиря отраснал. Считан е за въплъщение на Дяу, предводителят на Васу (виж Приложение 3). Оригиналният текст на „Махабхарата“ съдържа цяла книга, Шанти Парва, посветена на напътствията на Бхишма относно религията и нравствеността, дадени от него, докато лежал на ложето си от стрели.

ВАСУДЕВА: Баща на Кришна, от когото Кришна наследява същото име. Детайли за живота му и за предишните му раждания могат да бъдат намерени в „Бхагавата Пурана“.

ВИДУРА: Син на Вясадева и една прислужница. Считан е за въплъщение на Ямараджа, бога на справедливостта. Веднъж един риши на име Мандавя бил по погрешка взет за крадец. Царят го арестувал и го наказал, като заповядал да го пронижат с копие. По-късно мъдрецът отишъл при Ямараджа, попитал го защо се е случило това и научил, че в детството си бил пронизал една буболечка със стрък трева. Когато разбрал, че е бил наказан за провинение, извършено още когато бил невежо дете, мъдрецът прокълнал Ямараджа да се роди на земята като шудра. Така той станал Видура.

ВИРАТА: Цар на Матся, където Пандавите прекарали последната година от изгнанието си, съюзил се с тях във войната на Курукшетра и ги подкрепил с една акшаухини. Дрона го убил в битката. Считан е за експанзия на небесните марути.

ВЯСАДЕВА: Мъдрец, автор на „Махабхарата“. Заченат в съюза на Парашара Риши и Сатявати, той е познат под името Двайпаяна, понеже бил роден на един остров (виж „Парашара“). Той съставил Ведите и за него се твърди, че е упълномощена инкарнация на Вишну. Името на сина му е Шукадева, прославеният разказвач на „Бхагавата Пурана“.

ГАНДХАРИ: Дъщеря на царя на Гандхара, станала съпруга на Дхритаращра. След като веднъж удовлетворила Вясадева със служенето си, била благословена от мъдреца да има сто синове. Когато се омъжила за слепия Дхритаращра, тя покрила очите си с превръзка за остатъка от живота си, с което се прославила като една от най-верните жени във ведическата история. Напуска тялото си в гората заедно със съпруга си и Кунти.

ГАНГА: Богиня, появила се на земята като река Ганг; майка на Бхишма (виж Приложение 3). Произходът й се описва в различни ведически текстове, включително в „Бхагавата Пурана“ и „Рамаяна“. Водите на реката се спускат от духовния свят, след като са докоснали крака на Бог Вишну, поради което се приемат за свещени.

ГХАТОТКАЧА: Син на Бхима и ракшаси Хидимби. Станал предводител на ракшасите, подпомагайки Пандавите във войната на Курукшетра. Убит от Карна с небесното оръжие Шакти.

ДЕВАКИ: Майка на Кришна и съпруга на Васудева, водач от династията на Вришните. Подробности за живота й могат да се намерят в „Бхагавата Пурана“.

ДЖАЯДРАТХА: Цар на Синдху, женен за дъщерята на Дхритаращра, Душала. Когато се родил, един небесен глас предрекъл, че ще бъде могъщ воин, но ще падне обезглавен от противник с несравнима сила. Тогава баща му, Вридхакшетра, изрекъл проклятието, който стане причина главата на сина му да падне на земята, сам да загине, като собствената му глава се пръсне на хиляди парчета. Убит от Арджуна на Курукшетра.

ДЖАРАСАНДХА: Цар на Магадха и могъщ враг на Кришна. Неговият баща, Брихадратха, веднъж отишъл при един мъдрец да моли за благословията да има син. Мъдрецът му дал плод манго, който царят разделил на две, давайки по една от половините на двете си съпруги. Всяка от тях родила по половин дете и царят ги захвърлил. По-късно една ракшаси, на име Джара, намерила двете половини и ги съединила и тялото се съживило. Тогава нарекли детето Джарасандха, което означава „съединен от Джара“. В „Бхагавата Пурана“ е описана историята на враждата му с Кришна. Убит в двубой от Бхима.

ДХАУМЯ: Риши-аскет, станал гуру и водач на Пандавите. По-млад брат на Девала, друг прославен риши.

ДХРИТАРАЩРА: Слепият син на Вясадева, роден от Амбика след смъртта на съпруга й Вичитравиря. Той станал цар на Хастинапура, когато Панду се оттеглил в горите. Баща на Кауравите. В „Бхагавата Пурана“ се казва, че след като практикувал йога, той постигнал освобождение, сливайки се с Върховния Брахман в края на живота си.

ДХРИЩАДЮМНА: Син на Друпада, роден от жертвения огън. Във Ведите се казва, че той бил експанзия на бога на огъня, Агни.

ДХРИЩАКЕТУ: Син на Шишупала, цар на Чхеди, който се сприятелил с Пандавите и ги подкрепил с цяла дивизия акшаухини за битката на Курукшетра. Убит от Дрона. След войната сестра му се омъжила за Накула. Казва се, че той бил един от небесните вишвадеви, преродил се на земята.

ДРАУПАДИ: Дъщеря на Друпада, цар на Панчала, съпруга на петимата Пандави. В предишния си живот била жена аскет на име Налаяни, която получила от Шива благословията да има петима съпрузи в следващия си живот. Образец на женските качества, тя дала напътствия как се служи на съпруг на Сатябхама, една от главните царици на Кришна. Считана е за експанзия на богинята Лакшми. Позната още като Панчали.

ДРОНА (ДРОНАЧАРИЯ): Военен учител на Куру. Мъдрецът Бхарадваджа веднъж видял апсарата Гхритачи, в резултат на което изпуснал семето си и го събрал в една делва, от която по-късно се родил Дрона. Бил обучаван от Агнивеша и Парашурама. Считан е за експанзия на Брихаспати, небесния учител на боговете.

ДРУПАДА: Цар на провинция Панчала в Бхарата. Верен поддръжник на Пандавите, почитан като най-старшия сред съюзниците им. Станал враг на Дрона, след като той отишъл при него да моли за милостиня и му било отказано. Дрона го убил във войната на Курукшетра. Друпада бил познат също като Ягясена и се казва, че е експанзия на небесните марути.

ДУРВАСА: Могъщ риши, прославен с това, че лесно се разгневява. В Пураните и „Махабхарата“ има много истории за него. Особено известен е с това, че дал на Кунти благословия да може да призове по своя воля всяко божество, в резултат на което се родили Пандавите от петима главни богове. Считан е за експанзия на Шива.

ДУРЬОДХАНА: Най-големият от синовете на Дхритаращра и водач на Кауравите. От дете изпитвал ненавист към Пандавите, която по-късно довела до войната на Курукшетра. Убит от Бхима и отишъл в рая в резултат на изпълнението на кшатрийските си задължения. Казва се, че бил експанзия на Кали, олицетворението на епохата на мрака (Кали-юга).

ДУХШАСАНА: По-малък брат на Дурьодхана и един от най-близките му съветници. Грубо оскърбил Драупади и Пандавите, в резултат на което Бхима дал обет да го убие и да пие кръвта му, което и направил по време на голямата война.

ЕКАЛАВЯ: Син на Хиранядхану, вожд на племето Нишадха. Станал изключително умел в стрелбата с лък, обожавайки Дрона, но бил прокълнат от него. Убит от Кришна.

ИНДРА: Царят на боговете, наричан още Пурандара и Шакра. Във Ведите има много истории за този полубог, станал баща на Арджуна.

КАМСА: Вуйчо на Кришна, узурпирал трона на баща си, Уграсена. Убит от Кришна. Детайли от живота му могат да се намерят в „Бхагавата Пурана“.

КАРНА: Първородният син на майката на Пандавите, Кунти, от съюза й с бога на слънцето (виж Приложение 1). Станал главен поддръжник и най-близък приятел на Дурьодхана, който го направил цар на Анга. Убит от Арджуна на Курукшетра и отишъл на слънчевата планета. Други имена на Карна са Васусена, Вайкартхана и Радхея.

КРИПА (КРИПАЧАРИЯ): Син на мъдреца Шарадван. Веднъж Шарадван практикувал аскетизъм в гората, когато видял апсарата Джанапади и изпуснал семето си, което попаднало върху туфа тръстики. От тях се родили момче и момиче, които нарекли Крипа и Крипи. Децата били намерени и отгледани от Шантану, който по-късно научил за произхода им от Шарадван. Крипа изучил Дханурведа, изкуството на боя, от своя баща и станал един от бойните учители на Куру. Оцелял във войната на Курукшетра и станал съветник на Пандавите, когато се възцарили. По-късно те го избрали за учител на своя внук, Парикшит.

КРИТАВАРМА: Водач от династията на Ядавите, предан на Кришна, главнокомандващ армията на Яду. Кришна дал армията си на Дурьодхана за войната в Курукшетра и така тя се сражавала начело с Критаварма срещу Пандавите. Критаварма преживял войната, но по-късно загинал в Прабхаса в братоубийствения конфликт между Ядавите.

КРИШНА: Според Ведите той е Върховният Бог, източникът на всички останали божествени инкарнации, такива като Вишну и Нараяна. „Бхагавата Пурана“ съдържа обширни описания на неговите качества и дейности. Той изговорил „Бхагавад Гита“ пред Арджуна в началото на войната на Курукшетра.

КУВЕРА (ВАЙШРАВАНА): Бог на богатството, един от четиримата вселенски закрилници или Локапали. Познат като небесния ковчежник.

КУНТИ: Майката на Пандавите, сестра на Васудева, бащата на Кришна. Собственият й баща, Шурасена, я бил дал още като бебе на близкия си приятел Кунтибходжа, който бил бездетен. При раждането си била наречена Притха, но по-късно след осиновяването й от Кунтибходжа, била известна като Кунти.

КУРУ: Древен цар и основоположник на династията Куру. Поради изпълняваните от него жертвоприношения и въздържания мястото, познато като Курукшетра, получило името си от Куру, се счита за свещено.

МАРКАНДЕЯ: Древен риши, за който се казва, че живял хиляди епохи. В „Махабхарата“ се съдържат много истории за него.

НАКУЛА: Един от синовете близнаци на Панду и Мадри, заченати от полубоговете Ашвини. Воин махаратха, всепризнат боец с меч. Завоювал западните предели на Бхарата преди жертвоприношението Раджасуя на Юдхищхира. Освен за Драупади бил женен за принцесата на Чхеди, Каренумати.

НАРАДА: Божествен светец, познат още като Девариши, или мъдрец сред боговете. Прославен е като предан на Кришна и често участва в забавленията му на земята. Във Ведите има много препратки към дейностите и поученията на Нарада.

ПАНДУ: Баща на Пандавите, роден от вдовицата на Вичитравиря, Амбалика, по милостта на Вясадева.

ПАРАШАРА: Могъщ риши, внук на Васищха, станал баща на Вясадева, зачевайки го в Сатявати, докато била още девица. Веднъж Сатявати превозила мъдреца с лодката си през реката и той бил запленен от красотата й. Попитал я дали може да има интимна връзка с нея, обещавайки й, че по силата на мистичната му сила тя ще остане девствена. Сатявати се съгласила и те се любили на един остров насред реката, който Парашара скрил от всеки поглед с гъста мъгла. Вясадева се родил веднага и още в същия миг пораснал.

ПАРАШУРАМА: Риши, считан за упълномощена инкарнация на Бог Вишну. Прославен с това, че е унищожил всички кшатрии на света, след като баща му, Джамадагни, бил убит от цар на име Картавиря. Познавач на ведическото бойно изкуство, учител на Бхишма, Дрона и Карна. „Махабхарата“ съдържа много истории за неговите подвизи.

ПАРИКШИТ: Син на Абхиманю, роден след смъртта на баща си. Пандавите го провъзгласяват за цар на Хастинапура, когато се оттеглят. Бил наречен Парикшит, което означава „търсещият“, тъй като брамините казали, че ще разпитва всеки човек в търсенето си на Бога, когото видял още докато бил в утробата на майка си. Станал известен с това, че изслушал „Бхагавата Пурана“ от мъдреца Шукадева Госвами.

САНДЖАЯ: Колесничар и секретар на Дхритаращра. Макар да принадлежал към кастата сута, бил духовно напреднал ученик на Вясадева, който му дарил силата да вижда събитията по време на войната в Курукшетра. Благодарение на това, той разказвал всички бойни сцени на Дхритаращра.

САТЯКИ: Герой от Вришните, ученик на Арджуна в изкуството на боя, близък приятел на Кришна. Могъщ махаратха, сражавал се на страната на Пандавите на Курукшетра, оцелял както във войната, така и в последвалото я клане на спящите воини от Ашватхама. Загинал в Прабхаса по време на братоубийствената свада между Ядавите.

САХАДЕВА: Най-младият Пандава, един от двамата близнаци синове на Мадри, заченати от полубоговете Ашвини. Той завладял южната част на Бхарата преди жертвоприношението Раджасуя на Юдхищхира. Прославен с прозорливостта и интелигентността си, избран за личен съветник на Юдхищхира след войната на Курукшетра. Освен за Драупади бил женен за принцесата на Мадра, Виджая.

СУБХАДРА: Сестра на Кришна; считана за въплъщение на Йогамая, духовната енергия на Бога. Раждането й е описано в „Бхагавата Пурана“. Омъжва се за Арджуна и имат син, Абхиманю. За разлика от Драупади в оригиналния текст няма подробности относно начина, по който напуска този свят.

СУШАРМА: Цар на Тригарта и брат на съпругата на Дурьодхана, Бханумати. Предвождал огромна армия и се сражавал изключително срещу Арджуна по време на битката при Курукшетра, давайки обет да го убие, но сам пада убит от него.

УЛУПИ: Дъщеря на царя на нагите Кауравя, съпруга на Арджуна. Имат син на име Ираван, убит на Курукшетра. Тя се омъжила за Арджуна по време на едногодишното му изгнание от Индрапрастха, прекарвайки с него само един ден след сватбата. Събрали се отново след войната в Хастинапура.

УТТАРА: Принцеса на Вирата, на която Арджуна преподавал танци през последната година на изгнанието. Омъжила се за Абхиманю, а синът им бил наречен Парикшит.

ЧИТРАСЕНА: Цар на гандхарвите, който научил Арджуна на изкуството да пее и танцува, докато бил в небесата. По-късно той пленил Дурьодхана, когото Арджуна и Бхима освободили. Читрасена било още и името на царя на Тригарта, сражавал се на страната на Кауравите, а също така името на един от синовете на Карна.

ШАКУНИ: Син на Цар Сувала и брат на Гандхари, действал като близък съветник и наставник на Дурьодхана. Макар да бил могъщ кшатрия, той предпочитал подмолните и задкулисни методи пред откритата битка. Казва се, че бил експанзия на божеството, царстващо над епохата Двапара (третата от цикъла на четирите епохи). Убит на Курукшетра от Сахадева.

ШАЛВА: Цар на Шаубха, сражавал се с Бхишма за ръката на Амба, след като Бхишма я отвлякъл от сваямварата й. Поради голямото си приятелство с Шишупала, когото Кришна убил, той станал враг на Кришна и нападнал Дварака с огромен въздушен кораб, който бил получил от Шива. Считан за въплъщение на демона Аджака; убит от Кришна.

ШАЛЯ: Владетел на Мадра и брат на втората съпруга на Панду, Мадри. Макар да бил приятел на Пандавите, и особено на Юдхищхира, той бил измамен от Дурьодхана и принуден да се сражава на страната на Кауравите в Курукшетра. Считан за въплъщение на дайтя Самхлада. Юдхищхира го убива във войната.

ШАНТАНУ: Великият дядо на Пандавите и Кауравите и баща на Бхишма от съюза си с Ганга (виж Приложение 3). След като се оттеглил, той отишъл на връх Арчика в Хималаите и практикувал аскетизъм, за да постигне освобождение. В „Бхагавата Пурана“ се казва, че по-малкият му брат, Девапи, все още живее на земята на място, наречено Калапа, очаквайки началото на следващата Сатя Юга (златна епоха), когато ще стане цар.

ШИКХАНДИ: Син на Друпада и превъплъщение на Амба. Бил роден като жена, а по-късно станал мъж по милостта на един якша на име Щхунакарна. Помнейки своята ненавист от предишния си живот, той дал обет да погуби Бхишма. Благодарение на него Арджуна успял да се приближи и в крайна сметка да повали Бхишма. Ашватхама го убил по време на среднощното клане на спящите пандавски воини.

ШИШУПАЛА: Цар на Чхеди и заклет враг на Кришна. „Бхагавата Пурана“ описва предишния му живот като Джая, пазач на духовния свят Ваикунтха. По силата на едно проклятие той и брат му Виджая трябвало да се родят в материалния свят три живота последователно като демони (другите му две въплъщения са като Хиранякашипу и Равана). Кришна го убил по време на жертвоприношението Раджасуя на Юдхищхира.

ЮДХИЩХИРА: Най-големият Пандава, роден от съюза на Кунти и Дхарма. Изпълнил жертвоприношението Раджасуя, което го утвърдило като всемирен император. Прославен с верността си към истината и добродетелта, заради което е наречен Дхармараджа, а също и Аджаташатру, което означава „този, който няма врагове“. След войната управлявал земята в продължение на трийсет и шест години, наследен от Парикшит.

ЯДУ: Древен цар и основоположник на династията Яду, в която се появил Кришна (виж родословното дърво в Приложение 5). Подробности за раждането и живота на Яду са дадени в оригиналния текст на „Махабхарата“, а също и в „Бхагавата Пурана“.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.